Tom Perrotta, Mrs. Fletcher

Copyright © 2017 by Tom Perrotta

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7549-4

ISBN PDF: 978-973-46-7550-0

ISBN print: 978-973-46-7150-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © dashk_/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

TOM PERROTTA (n. 1961) este unul dintre cei mai populari scriitori americani contemporani, al cărui succes, dincolo de talentul incontestabil, se datorează abordării dezinhibate a unor teme sensibile din zilele noastre. Născut şi crescut în Garwood, statul New Jersey, ca fiu al unor imigranţi de origine italiană şi albaneză, Perrotta a absolvit Yale University, obţinînd ulterior o diplomă de masterat în Scriere creativă la Syracuse University. Decis să devină scriitor încă din copilărie, scrie trei romane în timpul petrecut la studiile de masterat, însă debutează în 1994 cu un volum de povestiri intitulat Bad Haircut: Stories of the Seventies. În 1997 publică primul său roman, The Wishbones, iar în 1998 îi apare romanul Election, adaptarea cinematografică a acestuia bucurîndu-se de un remarcabil succes de critică şi fiind nominalizată la premiile Oscar şi Globul de Aur. Tom Perrotta a mai publicat romanele Joe College (2000), Little Children (2004), The Abstinence Teacher (2007), The Leftovers (2011) şi volumul de povestiri Nine Inches (2013). Prozatorul american este şi un scenarist remarcabil – pentru scenariul filmului Mici copii, bazat pe romanul său din 2004, a fost nominalizat la Premiul Oscar, iar în 2014 a creat împreună cu Damon Lindelof serialul HBO Cei rămaşi, pornind de la romanul The Leftovers.

„Calea care urcă şi calea care coboară
este una şi aceeaşi.“

Heraclit

Partea I

Începutul unei mărețe nu știu ce

Emoticonul obligatoriu

Fusese un drum lung și Eve plânsese aproape tot timpul până a ajuns acasă, pentru că marea zi nu decursese așa cum sperase, măcar că zilele ei mari aveau oricum tendința s-o dezamăgească. Zilele de naștere, sărbătorile, nunțile, ceremoniile de absolvire, înmormântările – toate erau prea încărcate de așteptări, iar oamenii importanți din viața ei rareori se purtau așa cum ar fi trebuit. Majoritatea păreau să se miște după un alt scenariu, deși asta parcă spunea mai degrabă ceva despre oamenii importanți din viața ei decât despre zilele importante în general.

Uite, de exemplu, azi: de dimineață, din clipa când deschisese ochii, nu-și dorise decât să aibă ocazia de a-i arăta lui Brendan ce e în inima ei, de a-și exprima toată dragostea strânsă în ea vara întreagă, până ce simțise că-i va sparge pieptul. Crezuse că e foarte important să i-o spună înainte ca el să plece, să-i împărtășească toată recunoștința și mândria simțite de ea nu doar față de făptura minunată care era acum, ci și față de băiețelul dulce care fusese cândva, și față de bărbatul puternic și decent ce avea să devină. Și își dorise să-l asigure încă o dată, cât se poate de clar, că și ea începea o viață nouă, la fel ca el, și că o să fie o aventură extraordinară pentru amândoi.

„Nu-ți face griji pentru mine“, ar fi vrut ea să-i spună. „Tu doar învață bine și distrează-te. Eu o să fiu în regulă…“

Dar conversația nu mai avusese loc. Brendan dormise prea mult – petrecuse toată noaptea cu prietenii – și când, în cele din urmă, s-a smuls din pat, nu mai era bun de nimic, era prea mahmur ca s-o ajute la împachetarea ultimelor lucruri și încărcarea lor în dubiță. Fusese așa de iresponsabil: o lăsase pe ea, cu spinarea ei fragilă, să-i coboare cutiile și valizele pe scări, în arșița lipicioasă de august, să transpire în cămașa ei bună, în timp ce el stătea în boxeri la masa din bucătărie și se lupta cu capacul unui flacon de ibuprofen, conceput ca să nu poată fi deschis de copii. Dar reușise să-și ascundă iritarea. Nu voia să strice, cu cicăleala ei, ultima lor dimineață, deși ar fi meritat-o. Le-ar fi făcut amândurora un deserviciu să se despartă cu o ceartă.

Când a terminat, a pozat de câteva ori spatele dubiței cu ușa din spate deschisă și spațiul pentru bagaje ticsit cu lăzi, valize, cutii de plastic, covorul rulat și crosa de lacrosse, consola Xbox, ventilatorul reglabil, minifrigiderul și o ladă cu rezerve de mâncare, plus o pungă uriașă de Cool Ranch Doritos, preferatele lui. A pus cea mai clară poză pe Facebook, cu mesajul: „La facultate! Sunt fericită pentru minunatul meu fiu, Brendan!!!“. A inserat și emoticonul obligatoriu și a lansat mesajul în spațiu, pentru ca cei două sute douăzeci și unu de prieteni ai ei să înțeleagă cum se simte și să o anunțe că le place.

A fost nevoie de ceva efort ca să închidă ușa, covorul o bloca, dar până la urmă a reușit. A stat puțin pe gânduri, și-a amintit de alte călătorii, de vacanțele din copilăria lui Brendan, când se duceau toți trei la Cape Cod și stăteau cu părinții lui Ted, și de seara în care au campat în Berkshires și a plouat, a tot plouat, pământul se făcuse lichid sub cort, așa că au ridicat tabăra în toiul nopții și au căutat un motel. A simțit că-i vine să plângă – oricum avea s-o facă, mai devreme sau mai târziu –, dar chiar înainte să se pornească, pe alee a apărut Becca, călare pe bicicletă, rapidă și silențioasă ca o ambuscadă.

— Oh! a exclamat Eve și a fluturat din mâini ca să se apere, deși nu era nici un pericol să fie călcată. M-ai speriat!

În timp ce cobora de pe bicicletă, Becca i-a aruncat o privire de genul „Dar tu de pe ce planetă ești?“, însă disprețul a apărut și a dispărut atât de repede, de parcă nici n-ar fi fost.

— Bună dimineața, doamnă Fletcher.

Eve s-a iritat. Îi spusese Beccăi de nenumărate ori că prefera să i se adreseze pe numele mic, dar fata insista să-i zică „doamnă“, ca și cum ar fi fost încă măritată.

— Bună dimineața, Becca. N-ar trebui să porți cască?

Becca a lăsat bicicleta, care a mai stat o clipă în echilibru înainte să cadă visătoare în iarbă, și și-a atins părul cu ambele mâini, parcă verificând dacă totul e în ordine – și bineînțeles că era.

— Căștile sunt scârboase, doamnă Fletcher.

Eve n-o văzuse pe Becca de câteva săptămâni și deodată și-a dat seama ce plăcută fusese lipsa ei și cum pierduse ocazia s-o aprecieze, așa cum nu apreciezi lipsa unei dureri de burtă până când îți revin crampele. Becca era așa de micuță și de adorabilă și așa de aranjată, cu drăgălașa ei salopetă turcoaz cu pantaloni scurți, cu tenișii ei de un alb imaculat și cu machiajul ăla prea elaborat pentru o adolescentă care iese cu bicicleta într-o dimineață de vară! Și nici măcar nu transpira!

— Păi, bine atunci, a spus Eve și a zâmbit chinuit, extrem de conștientă de corpul ei, de albeața ca de aluat a cărnii, de sudoarea ce i se scurgea de la subsuoară. Pot să te ajut cu ceva?

Becca i-a aruncat iar o privire rece, dându-i de înțeles că-și consumase rația de întrebări stupide pe ziua aceea.

— E înăuntru?

— Îmi pare rău, scumpo, a zis Eve, arătând spre dubiță, dar plecăm imediat.

— Nici o problemă, i-a răspuns Becca, pornind deja spre casă. Nu durează decât un minut.

Eve ar fi putut s-o oprească, avea tot dreptul, dar nu voia să joace rolul mamei urâcioase și nesuferite – nu azi. Ce sens mai avea? Oricum, zilele ei de mamă se terminaseră. Și-apoi, oricât de tare i-ar fi displăcut Becca, Eve nu putea să nu-i pară rău de ea – măcar un pic. Nu-i fusese ușor să fie iubita lui Brendan și probabil că o duruse rău când el o părăsise cu câteva săptămâni înainte să plece la facultate, o lăsase pentru încă un an pe insula pustie a liceului. Se pare că se despărțise de ea printr-un SMS și apoi refuzase să-i mai vorbească, doar ghemotocise în pumn relația lor și o aruncase la coș, o tactică învățată de la tatăl lui. Eve înțelegea foarte bine nevoia fetei de a avea o ultimă discuție cu el, speranța ei deșartă că va lămuri totul.

„Mult noroc cu chestia asta.“

*
*   *

Eve și-a dat seama că ei doi au nevoie de puțină intimitate, așa că s-a dus la Citgo, a făcut plinul, a verificat presiunea din pneuri, apoi s-a oprit la bancă și a scos niște bani pe care să-i dea lui Brendan ca dar de despărțire. „Pentru cărți“, avea să-i spună ea, deși s-a gândit că o să se ducă mai toți pe pizza și bere.

Fusese plecată un sfert de oră, timp suficient pentru o discuție de adio, dar când s-a întors, bicicleta Beccăi încă mai zăcea pe peluză.

„Ghinion. Ora de vizită s-a terminat…“ și-a zis ea.

Bucătăria era goală și Brendan n-a răspuns când l-a strigat. A încercat iar, strigând puțin mai tare, însă tot fără succes. S-a uitat în curtea din spate, dar numai de formă. Știa deja unde sunt și ce fac cei doi. O simțea în aer: o vibrație subtilă, clandestină și profund enervantă.

Eve nu era o mamă puritană – când se ducea la farmacie, îl întreba pe fiul ei dacă vrea să-i cumpere prezervative –, dar acum n-avea răbdare pentru așa ceva, nu azi, nu după ce încărcase singură dubița și erau deja în întârziere. S-a dus la baza scărilor.

— Brendan! a strigat cu o voce ascuțită și poruncitoare, vocea cu care îl certa când era mic și nu se juca frumos. Vreau să vii aici, jos, imediat!

A așteptat câteva secunde, apoi a început să urce scările tropăind și încercând să facă cât mai mult zgomot. Nu-i păsa ce fac ei acolo. Era ceva ce ținea de respect. Respect și maturitate. Pleca la facultate și era timpul să se maturizeze.

Ușa de la dormitorul lui era închisă și dinăuntru se auzea muzică, aceeași ca de obicei, rap de golani. A ridicat mâna, dând să ciocănească. Sunetul care a oprit-o era la început vag, abia îl auzea, dar apoi s-a amplificat pe măsură ce ea intra pe frecvența lui, devenind un geamăt sălbatic, pe care nici o mamă nu vrea să-l audă la fiul ei, mai ales când o apucă dorul după băiețelul de odinioară, copilașul dulce agățat cu disperare de piciorul ei când își luase la revedere în prima zi de grădiniță, copilul ce-o implora să mai stea un minut, „Te rog, mami, doar un minuțel!“.

— Ooh, căcat, zicea el acum pe un ton de uimire tranchilizată. Futu-i, da… Suge-o, curvă.

Eve s-a tras înapoi, ca îngrețoșată de o duhoare oribilă, s-a întors rușinată în bucătărie și și-a făcut un ceai de mentă, ca să se liniștească. În timpul cât se infuza ceaiul, ca să-și ocupe mintea cu ceva, a început să răsfoiască o broșură de promovare de la Eastern Community College, pentru că urma să aibă mult timp liber și trebuia să găsească niște activități care s-o scoată din casă, poate chiar s-o facă să cunoască niște oameni interesanți. A încercuit câteva cursuri de sociologie ce păreau promițătoare și se potriveau cu programul ei. Apoi s-au auzit pași pe scări. Câteva clipe mai târziu, Becca a intrat în bucătărie, ciufulită, dar victorioasă, cu o pată mare și umedă pe salopetă. Cel puțin a avut bunul-simț să roșească.

— Pa, doamnă Fletcher. Să vă bucurați de cuibul gol!

*
*   *

Vara trecută, când Eve și Brendan au fost să viziteze mai multe facultăți, au făcut câteva drumuri plăcute împreună. Monotonia autostrăzii l-a făcut pe băiat să se deschidă într-un fel ce ei nu i se mai păruse de mult posibil și a vorbit relaxat și echilibrat despre o mulțime de subiecte, de obicei lăsate tacit deoparte: despre fete, despre noua familie a tatălui său, despre opțiunile de la facultate (Economie, dacă nu cumva era prea dificilă, sau poate Criminalistică). O surprinsese curiozitatea lui față de trecut: o întrebase despre tinerețea ei, despre băieții cu care umblase înainte să se mărite, despre trupele care-i plăcuseră și dacă fumase iarbă. Au stat în aceeași cameră de motel și s-au uitat la televizor din paturi, și-au întins unul altuia punga cu Doritos și au râs la South Park și la Jon Stewart. La acea vreme păreau că intră amândoi într-o nouă fază a relației lor, una mai relaxată, ca între doi adulți, dar asta n-a durat. Imediat ce au ajuns acasă, au revenit la modul lor obișnuit de a fi: doi oameni care au în comun aceeași adresă și mai nimic altceva și care împărtășesc un minimum necesar de informații zilnice, pe care fiul ei le livra în general sub forma unor mormăieli monosilabice iritate și țâfnoase.

Eve prețuise amintirea acelor conversații intime de pe autostradă și abia aștepta să mai aibă una în acea după-amiază, o ultimă șansă de a discuta despre marile schimbări din viețile lor și, poate, de a reflecta puțin asupra anilor care rămăseseră deodată în urmă, care trecuseră mai repede decât își imaginase ea vreodată. Dar cum să mai aibă un moment nostalgic împreună acum, când ea nu se gândea decât la cuvintele alea oribile?

Suge-o, curvă.

„Îh!“ Ar fi vrut să apese pe un buton și să șteargă propoziția aia urâtă din memorie, dar ea i se tot derula în creier: „Suge-o, curvă… Suge-o, curvă… Suge-o…“ Vorbe rostite atât de relaxat, atât de mecanic, așa cum băieții din generația ei spuneau „O, da“ sau „Da, așa, nu te opri“, destul de jenante și ele pentru o mamă, dar în nici un caz atât de deranjante.

Poate că n-ar fi trebuit să fie surprinsă. Când Brendan era la gimnaziu, Eve se dusese la o prezentare a asociației părinților și profesorilor, numită „Părinții și web-ul“. Vorbitorul invitat, un procuror adjunct de la Parchetul Regional, le-a făcut o descriere deprimantă a peisajului internautic și a pericolelor ce-i pândesc pe adolescenți. Le-a vorbit despre sexting, hărțuială internautică și agresori online, dar ceea ce îl preocupa cel mai mult era cantitatea dementă de pornografie la care erau expuși copiii în fiecare zi – un tsunami de porcării fără precedent în istoria umanității.

„Nu e vorba de un Playboy ascuns în dulap, okay? E o hazna necontrolată, din care curg imagini degradante și perversiuni sexuale extreme, la îndemâna oricui, indiferent de vârstă sau de gradul de maturitate emoțională. În acest mediu toxic e nevoie de o vigilență constantă, neabătută, ca să vă mențineți copiii în siguranță, să le protejați inocența și să-i feriți de depravare. Sunteți pregătiți să faceți față acestei sarcini?“

Eve și alte mame cu care vorbise fuseseră zguduite de perspectiva sumbră prezentată de omul acela, dar apoi au căzut de acord că era și un pic exagerată. Situația era rea, n-avea sens s-o nege, dar nu era chiar așa de rea, nu? Și chiar dacă era așa, ar fi fost imposibil să monitorizezi toate explorările copilului pe internet. Trebuia doar să-l înveți care sunt valorile corecte – respect, bunătate, compasiune și, în general, precum voiți să vă facă vouă oamenii, nu că Eve ar fi fost credincioasă – și să speri că astfel le oferi un scut împotriva imaginilor dăunătoare și a stereotipurilor sexiste la care, inevitabil, aveau să fie expuși. Și exact asta făcuse Eve, după puterile ei, deși era evident că nu-i ieșise așa cum sperase.

„Suge-o, curvă.“

Era cam târziu pentru marea discuție despre sex, dar Eve simțea că n-are de ales, trebuie să-i dea de înțeles cât de dezamăgită era. Ce-i spusese el Beccăi nu era OK și Eve voia ca el să o știe, chiar dacă asta o să le strice ultima lor zi împreună. Nu voia ca Brendan să înceapă facultatea fără să înțeleagă că exista o diferență fundamentală între relațiile sexuale din viața adevărată și acuplările fără suflet pe care le vedea pe internet (el insistase că ocolea rahaturile alea, dar istoria accesărilor din computerul lui era ștearsă mereu, un semnal de alarmă despre care aflase la întâlnirea asociației părinților). Sau cel puțin voia să-i amintească băiatului că nu-i normal să-i spui iubitei tale „curvă“, chiar dacă era un cuvânt pe care-l foloseai în glumă cu prietenii, chiar dacă fata pretindea că n-o deranjează.

„Și chiar dacă e într-adevăr o curvă“, s-a gândit Eve, deși știa că nu era o observație care s-o ajute prea mult.

Brendan trebuie să fi simțit că urmează o predică, pentru că a făcut tot posibilul să se izoleze de ea în dubiță, și-a coborât șapca până la ochelarii de soare și a dat ostentativ din cap pe ritmurile de hip-hop ce bubuiau din căștile lui albe și șmechere. Imediat ce au ieșit pe Pike, și-a lăsat scaunul pe spate și a anunțat-o că trage un pui de somn.

— Sper că nu te superi, a zis – și era primul lucru cât de cât politicos ce ieșea din gura lui în ziua aia. Sunt obosit.

— Te cred, i-a răspuns ea și și-a învăluit vocea într-o înțelegere prefăcută. Ai avut o dimineață încărcată. Ai tras din greu.

— Ha-ha.

Brendan și-a urcat picioarele goale pe bord.

— Să mă trezești când ajungem, OK?

A dormit sau s-a prefăcut că doarme vreme de două ore și nici măcar n-a coborât din dubiță când ea a oprit la un popas de lângă Sturbridge. La început Eve s-a simțit jignită, voia într-adevăr să vorbească cu el despre manierele sexuale și despre respectul față de femei, dar a trebuit să recunoască în sinea ei că era o ușurare să amâne conversația: nu mai trebuia să-i spună că a ascultat la ușă și nici să-i citeze propoziția care o supărase așa de mult. Nu era sigură că e în stare s-o reproducă, nu fără o jenă profundă, și bănuia că Brendan ar râde și i-ar zice că a auzit greșit, că el n-ar spune niciodată „Suge-o, curvă“, nici Beccăi, nici altcuiva, și ar ajunge să se contrazică pe cele întâmplate în loc să discute problemele importante. Când voia, putea să fie foarte alunecos. Asta era tot o trăsătură moștenită de la taică-su, un maestru al negării și al eschivei.

„Lasă-l să se odihnească“, s-a gândit Eve și a pus un CD cu Neil Young, cântecele acelea vechi și blânde ce-i lăsau un sentiment de melancolie plăcută, foarte potrivit momentului. „O să vorbim altă dată.“

Eve știa că e o lașă, că abdică de la responsabilitatea ei parentală, dar de multă vreme îi intrase deja în reflex să-l facă scăpat. Divorțul o lăsase cu o conștiință aproape permanent vinovată și îi era imposibil să stea multă vreme supărată pe fiul ei sau să-l ia la rost pentru acțiunile lui. Bietul băiat fusese victima unei manevre elaborate de ademenire și păcălire săvârșite de părinții lui, care timp de unsprezece ani îi construiseră o viață aparent solidă, stabilă, bună, după care, gata – doar am glumit! –, i-o smulseseră din mâini și o înlocuiseră cu un simulacru de calitate inferioară, o versiune mai mică și mai șubredă, unde dragostea avea dată de expirare și nimic nu inspira încredere. Să te mai miri că nu-i trata întotdeauna pe cei din jur cu bunătatea și respectul meritate?

Nu că era vina lui Eve. Ted era partea vinovată, ticălosul egoist care abandonase o familie perfectă ca să o ia de la capăt cu o femeie cunoscută pe Craigslist, la secțiunea „Aventuri fără obligații“ (mințise în profilul personal că e „despărțit“, o profeție în cele din urmă împlinită). Trădarea lui a luat-o prin surprindere și Eve a fost devastată de refuzul lui de a încerca terapia de cuplu sau de a face măcar un vag efort de a-și salva căsnicia. A declarat-o moartă și îngropată, a decis cu de la sine putere că ultimele două decenii ale vieții lui fuseseră o greșeală regretabilă și a jurat că în următoarea căsnicie o să se descurce mai bine.

— Am o a doua șansă, i-a spus el și vocea îi tremura de emoție. Îți dai seama cât prețuiește așa ceva?

— Și eu? a întrebat ea. Și fiul tău? Noi nu prețuim nimic?

— Sunt un jeg, i-a explicat el. Amândoi meritați ceva mai bun.

Toată lumea – chiar și Ted! – i-a recunoscut statutul de victimă inocentă, dar Eve tot se simțea complice la acel divorț. Căsnicia lor băltea într-o mlaștină cu mult timp înainte ca Ted să-și găsească destinul pe Craigslist și ea nu mișcase nici un deget ca s-o scoată de acolo, nici măcar nu recunoscuse că au probleme. Chemase dezastrul cu pasivitatea ei, își lăsase soțul să se îndepărteze și familia să i se destrame. Eșuase ca soție, așadar și ca mamă, iar Brendan plătise pentru asta.

Rănile lui erau subtile și greu de reperat. Lumea se minuna cât de impresionant era tânărul și cât de bine făcuse față divorțului. Eve era încântată de laudele lor – însemnau totul pentru ea – și, până la un punct, le și credea. Fiul ei avea într-adevăr multe calități. Era chipeș, era popular, era un sportiv talentat și nu era niciodată ocolit de atenția fetelor. Se descurcase bine la școală, destul de bine ca să fie acceptat la Fordham and Connecticut College, deși până la urmă se hotărâse să meargă la Berkshire State University, în parte pentru că era mai ieftin, dar în principal, cum îl informa el vesel pe oricine îl întreba, pentru că BSU era o școală de petrecăreți, iar lui îi plăceau petrecerile. Așa se prezenta el în fața lumii: un tip masiv, prietenos și dornic de distracție, genul de tip pe care l-ai fi vrut cu siguranță în echipa sau în frăția ta – iar lumea părea fericită să-l creadă pe cuvânt.

Pentru Eve însă el era în continuare băiatul confuz, care nu înțelegea de ce plecase tatăl lui și de ce nu-l puteau convinge să se întoarcă acasă. În primele două luni de după mutarea lui Ted, Brendan a dormit cu o fotografie a tatălui său sub pernă și de mai multe ori l-a găsit noaptea treaz, vorbind cu fotografia și cu lacrimile curgându-i pe obraji. Între timp se făcuse mai dur, mușchii i se întăriseră, privirea îi devenise mai aspră, poza dispăruse, dar se pierduse ceva pe traseu, blândețea și vulnerabilitatea aceea de băietan, care o înduioșaseră atât de profund. Pur și simplu nu mai era făptura drăguță de odinioară, nu mai era așa de dulce și bun și ușor de iubit, iar ea nu putea să și-o ierte pentru că lăsase să se întâmple așa ceva, pentru că nu știuse să-l protejeze sau să repare ceea ce se stricase.

La marginea campusului au rămas blocați în trafic, în convoiul festiv de boboci veniți cu familiile lor. Au înaintat încet, bară la bară, spre Longfellow Residential Area și pe traseu i-au salutat grupuri de studenți din anii mai mari, în tricouri roșii identice, care, din câte se părea, erau plătiți să întâmpine bobocii. Unii dansau, iar alții duceau pancarte pe care scria „Bine ai venit acasă!“ și „Primul an e cel mai tare!“. Deși cu origini mercenare, entuziasmul lor era contagios, iar Eve nu se putea abține să le zâmbească prostește și să fluture din mână.

— Ce faci? a mormăit Brendan, încă năuc de somn.

— Încerc să fiu prietenoasă, i-a răspuns ea. Dacă nu te deranjează.

— Treaba ta, a zis el și s-a lăsat și mai jos în scaun. Fă-ți de cap.

Brendan fusese repartizat în Einstein Hall, unul dintre căminele studențești cu multe etaje și reputație proastă, care făceau ca Longfellow să arate ca un cartier de asistați social. Eve auzise povești îngrijorătoare despre cultura petrecerilor din acea parte a campusului, dar atmosfera părea una liniștitor de potolită atunci când au parcat în zona de descărcare și au fost înconjurați de o echipă veselă și eficientă de studenți hamali. În câteva minute aceștia au golit dubița și au urcat toate lucrurile lui Brendan într-un container pe roți mare și portocaliu. Eve a stat și s-a uitat la ei, fericită că au scutit-o de încă o tură de efort epuizant. Un puști murdar, pe al cărui tricou scria „ȘEF DE ECHIPĂ“, a trântit capacul containerului și a dat din cap spre ea ca și cum ar fi încheiat o afacere.

— OK, mami. Acum o să-l ducem pe tânărul ăsta de ispravă în camera lui.

— Excelent, a spus Eve și a încuiat dubița cu telecomanda cheii. Să mergem.

Șeful de echipă a clătinat din cap. Deși afară erau peste treizeci de grade, purta o căciulă tricotată, de iarnă, cu urechi mari și atât de îmbibate de sudoare, că înțepeniseră și stăteau precum codițele lui Pippi Longstocking.

— Nu tu, mami. Tu trebuie să-ți muți vehiculul în parcarea vizitatorilor.

Lui Eve nu i s-a părut în regulă. Văzuse multe alte mame care își conduceau copiii până în cămin. O doamnă indiană, cu un sari verde-aprins, își însoțea fiica exact în acel moment. Dar când a vrut să spună toate astea, și-a dat seama că acele alte mame aveau soți care se ocupau de parcare. Toată lumea părea de acord că era o împărțire corectă a sarcinilor: bărbații parcau mașinile și femeile stăteau cu copiii. Eve și-a înmuiat vocea și a cerut îngăduință.

— O să-mi ia doar câteva minute. Trebuie să-l ajut să despacheteze.

— Foarte bine, mami, a spus șeful cu oarecare nerăbdare în glas. Dar mai întâi trebuie să muți vehiculul. Sunt o mulțime de oameni care așteaptă.

„Nu sunt mami a ta“, s-a gândit Eve și i-a zâmbit cu o politețe chinuită căcățelului ăluia băgăcios. Dacă ar fi fost mama lui, l-ar fi sfătuit să scape de căciula aia. „Drăguțule“, i-ar fi zis ea, „arăți ca un cretin“. Dar a tras adânc aer în piept și a încercat să apeleze la bunăvoința lui.

— Sunt o mamă singură, i-a explicat. E unicul meu copil. Asta-i ceva important pentru noi.

În acel moment Brendan a intervenit în negociere. S-a întors și s-a uitat tăios la Eve.

— Mamă! i-a zis el aspru și tensionat. Du-te și parchează. Mă descurc.

— Ești sigur?

Șeful de echipă a bătut-o ușor pe braț.

— Nu-ți face griji. O să avem mare grijă de bebelușul tău.

Parcarea vizitatorilor nu era departe, dar drumul de întoarcere până la căminul Einstein i-a luat mai mult decât se aștepta. Până a ajuns în camera lui Brendan de la etajul al șaptelea, el se înfrățise rapid cu colegul lui, Zack, un băiat din Boxboro cu umeri lați și cu o fâșie subțire de barbă frumos tunsă, care părea că-i strânge maxilarul ca un bandaj, exact același tip de podoabă facială nefericită pe care Brendan se încăpățânase să o poarte aproape întreg anul dinainte de terminarea liceului. Aveau și costumații identice – șlapi, bermude, maiouri, șepci de baseball cu cozorocul pus într-o parte –, deși Zack mai condimenta puțin ansamblul cu un colier din cochilii.

Părea un băiat de treabă, dar Eve și-a ascuns cu greu dezamăgirea. Sperase că Brendan o să aibă parte de un coleg mai exotic, un puști negru din Boston, un student din China sau, poate, un gay pasionat de teatrul muzical, cineva care să-i deschidă fiului ei noi orizonturi și să-l provoace să iasă din zona lui de confort suburban. Numai că Brendan a dat peste un tânăr ce putea să-i fie frate sau coleg în echipa de lacrosse a liceului. Când a intrat, băieții tocmai își admirau reciproc minifrigiderele identice.

— Am putea să dedicăm unul berii, a sugerat Zack. Iar celălalt să fie pentru căcaturi non-bere, carne și ce-o mai fi.

— Absolut, l-a aprobat Brendan. Lapte pentru cereale.

— Cereale de Arizona, a spus Zack și și-a mângâiat cochiliile cu degetele. Ar fi tare dacă le-am pune unul peste altul. Ar fi ca un frigider de mărime medie, cu două compartimente. Am avea mai mult spațiu așa.

— Perfect.

Eve s-a apucat de treabă, a pus cearșafuri și pături pe patul lui Brendan și i-a aranjat șifonierul și dulapul exact ca acasă, ca să nu se încurce. Băieții nu-i dădeau atenție – plănuiau să ridice, poate, unul din paturi și să pună o masă de birou sub el, ca să elibereze destul spațiu pentru o canapea și să poată juca mai ușor jocuri video –, iar ea și-a zis că e absolut firesc ca o mamă să fie ignorată într-o astfel de situație. Era camera lor, lumea lor. Ea era un intrus ce urma să plece în curând.

— De unde am putea lua o canapea? s-a întrebat Brendan.

— Lumea le lasă pe trotuar, i-a explicat Zack. Mergem mai târziu și luăm una.

— E igienic? a întrebat Eve. Pot să aibă ploșnițe.

— Mamă!

Brendan a scuturat din cap, făcând-o să amuțească.

— O să ne descurcăm, OK?

Zack și-a mângâiat barba ca un filozof.

— Putem s-o acoperim cu un cearșaf, ca să ne asigurăm.

Pe la cinci și jumătate Eve despachetase totul. Ultimul ei gest a fost să plaseze covorul între cele două paturi, astfel ca nici unul dintre ei să nu calce cu tălpile goale pe podeaua rece în diminețile de iarnă. Era o tușă casnică drăguță.

— Nu-i rău, a zis ea și s-a uitat satisfăcută în jur. Destul de decent pentru o cameră de cămin.

Brendan și Zack au dat încetișor din cap, ca doi bărbați care abia se deranjează să-și exprime acordul, ca să nu mai vorbim de recunoștință.

— Vreți să luăm cina? a întrebat ea. Fac cinste cu pizza.

Cei doi colegi de cameră au schimbat o privire scurtă și reținută.

— Știi ce, mamă? Niște băieți de pe palier ies acuși din cămin. O să mănânc cu ei, bine?

„Doamne“, s-a gândit Eve și a simțit cum fața îi e inundată de fierbințeală. „Repede a mai mers.“

— Sigur, a zis ea. Mergeți și distrați-vă.

— Mda, a răspuns Brendan. Și așa nici tu nu mai trebuie să te întorci acasă pe întuneric.

— În regulă atunci, a zis Eve și a măturat cu privirea camera, căutând fără succes ceva de făcut. Se pare că asta e.

Nimeni n-a contrazis-o.

— OK.

I-a mai netezit o dată cearșaful lui Brendan. Simțea o ușoară amețeală din pricina timpului care i-o lua înainte, a viitorului ce devenea prezent înainte ca ea să fie pregătită pentru asta.

— Păi, cred că ar fi cazul să plec.

Brendan a condus-o până la lifturi. Nu era locul ideal pentru o despărțire – prea mulți studenți în jur, inclusiv o echipă care împingea un container gol –, dar n-aveau de ales.

— O, apropo…

Eve s-a căutat în poșetă și a găsit banii pe care îi scosese de la bancomat azi-dimineață. I-a pus bancnotele lui Brendan în palmă, apoi l-a strâns tare în brațe și l-a pupat repede.

— Să mă suni dacă ai nevoie de ceva, bine?

— O să mă descurc.

Ea l-a mai strâns o dată în brațe când a venit liftul.

— Te iubesc.

— Mda, a mormăit el. Și eu.

— O să-mi fie dor de tine. Tare.

— Știu.

Și apoi nu i-a mai rămas altceva de făcut decât să intre în lift și să fluture mâna spre fiul ei până ce s-au închis ușile. Liftul nu a pornit imediat. Eve le-a zâmbit stingherită celorlalți inși din lift, toți studenți, dar nici unul nu i-a răspuns. Pălăvrăgeau incitați, făceau planuri, debordau de entuziasm și o ignorau complet. Eve s-a simțit bătrână și exclusă, ca și cum toată lumea se ducea la o petrecere la care ea nu fusese invitată. „Nu e corect“, ar fi vrut ea să le spună, dar deja coborau și oricum n-ar fi crezut-o nimeni.

Bomba de carne

Încă eram puțin amețit când am plecat la cină, mă durea capul de la mahmureala ce mă ținuse toată ziua după o noapte cu multe păhărele de tequila și eram un pic speriat de noul mediu, de clădirile înalte și fețele necunoscute. Era greu de crezut că ajunsesem până la urmă la facultate, după un an de teste și turnee, de dosare depuse și interviuri și toată drama asta cu alegerea viitorului, absolvirea liceului și despărțirea de prieteni și de familie și de antrenori, de tot căcatul ăla lacrimogen.

Cred că era incitant să am parte de libertatea visată, să fac ce vreau și când vreau fără să-i dau raportul nimănui. Dar era și un pic dezamăgitor. Adevărul e că aș fi fost la fel de fericit și dacă mai petreceam un an în liceu, la Haddington, unde-i știam pe toți și unde mă știau toți, unde puteam să intru în echipa școlii la aproape orice sport voiam și să iau un opt la orice materie fără nici un efort. Când am luat-o la pas prin oraș, am avut un sentiment ușor ciudat, pe care îl am și în aeroporturi și gări, că sunt prea mulți oameni pe lume și nici unuia nu-i pasă nici cât negru sub unghie de mine.

Dar măcar ieșeam la aer. Camera de cămin devenise un loc cam claustrofob cu mama acolo, care își făcea numărul ei maniacal, aranja totul și dădea sfaturi pe care nu i le ceruse nimeni, de parcă spălatul rufelor ar fi fost ceva extrem de complicat, inginerie spațială, ce să zic, iar ea era șefa NASA. Când s-a urcat în lift și a plecat, am simțit o ușurare profundă, ceva ce nu vrei să simți față de mama ta într-un astfel de moment.

Zack m-a cuprins foarte relaxat cu brațul pe după umeri în timp ce mergeam, ca și cum ne știam de ani de zile. Îmi amintea de Wade, tovarășul meu, care făcea chestii de-astea homoerotice pe holul liceului. Uneori mă săruta pe obraz sau pe o parte a capului ori mă strângea scurt de câte o bucă, ceea ce era comic doar pentru că eram jucători de lacrosse și toți știau că nu suntem gay.

— Frate, mi-a zis el, anul ăsta o să fie distracție. În camera 706 o să se consume alcool în cantități industriale.

— O să fie fumată iarbă, i-am zis eu. O să fie petreceri.

— O să se sugă pule! a adăugat el așa de tare, încât cele două asiatice din fața noastră s-au întors și s-au uitat la noi ca la un cuplu de nesimțiți.

— Nu de către mine, le-a asigurat Zack pe fete și și-a retras repede brațul de după umerii mei. Dar voi, doamnelor, puteți s-o faceți fără probleme dacă vă place.

Fetele n-au zâmbit. Doar s-au întors și au mers mai departe.

— E OK, i-am spus. Nu te judecă nimeni. Mulți tipi își recunosc orientarea sexuală în facultate.

— Halește-mi-o, cocalarule.

— Vezi că asta-i instigare la ură, prostane.

— „Cocalar“ e instigare la ură?

— Da, e ofensator față de cocalari.

— Ha.

A dat din cap, ca și cum asta avea vreo logică.

— Atunci îmi cer scuze.

— E în regulă. Suntem aici ca să învățăm și să ne maturizăm.

Ar fi trebuit să fim numai patru la pizzerie, eu cu Zack, plus Will și Rico, doi tipi meseriași de pe palier, dar Will l-a invitat fără știrea noastră pe unul care-i fusese coordonator într-o tabără, Dylan, iar Dylan îl adusese pe colegul lui de cameră, un puști enervant pe nume Sanjay.

Nu că ar fi fost ceva în neregulă cu Sanjay și nu, nu am prejudecăți împotriva indienilor sau a oricui altcuiva. Doar că era jenant. Noi eram niște tipi musculoși, puși pe distracție, iar Sanjay era un tocilar slăbănog care părea să aibă doișpe ani. Și e foarte bine așa, știi? Fii tocilar dacă asta te face fericit. Proiectează o aplicație pe computer sau așa ceva. Dar nu-mi cere să-mi pese.

— Sanjay e în grupa de studenți excepționali, ne-a informat Dylan. Își dă licența în Inginerie Electrică. E dat naibii.

Probabil trebuia să apreciezi un pic ce făcea Dylan. Încerca să fie un coleg de cameră bun, se străduia la greu să-l includă pe Sanjay în conversație, să se simtă confortabil cu noi. Doar că era o pierdere de vreme, asta-i tot. Sanjay n-avea să fie prieten cu noi și noi n-aveam să fim prieteni cu el. Ajungea să arunci o privire la masa noastră ca să te convingi de asta.

— Tare, a zis Rico, un tip cu părul blond și cârlionțat, fost luptător în liceu.

Îl chema Richard Timpkins, dar profesorul lui de spaniolă îi zicea Rico și prietenilor li s-a părut extrem de amuzant, așa că a rămas cu porecla asta.

— M-am gândit și eu să mă fac inginer, dar eram varză la mate, a continuat el. Plus că fumez prea multă iarbă.

— Poate că există vreo legătură, a zis Will, un fost fotbalist cu gâtul mai lat decât capul. Zic și eu.

— E posibil, a aprobat Rico. Fumurile din bong și algebra nu sunt o combinație câștigătoare.

— De fapt, a zis Sanjay, mă gândesc să mă mut la Arhitectură. E prima mea dragoste.

M-am uitat peste masă la Zack, dar el își luase deja telefonul și tasta cu ambele degete mari. Mesajul lui a venit câteva secunde mai târziu: „Prima mea dragoste e arhitectura!“.

I-am scris și eu: „A doua e suptul pulii!!!“.

Zack a râs și ne-am lovit pumnii pe deasupra mesei.

— Ghici ce punctaj a avut Sanjay la testele de matematică SAT? a întrebat Dylan.

Nimeni nu voia să știe, așa că întrebarea a rămas fără răspuns. Sanjay a părut la fel de ușurat ca și noi.

Will s-a uitat tăios la Dylan. Nu cred că era supărat. Doar că avea genul ăla de față care pare mai mereu șucărită. Și nu cred că puteai să-l învinovățești. În liceu fusese unul dintre cei mai buni fundași din stat, îl vânaseră cu îndârjire recrutori din colegiile diviziei 3 ale Asociației Naționale de Sporturi Universitare, dar își făcuse praf un genunchi la meciul de deschidere din ultimul an și era terminat. Pensionat la șapteșpe ani.

— Dar cum de nu stă în căminul studenților excepționali? a întrebat el, de parcă Sanjay nu vorbea engleza și avea nevoie de Dylan ca traducător.

— E prea elitist, a explicat Sanjay. Nu cred că ar trebui să avem un cămin separat. Suntem o singură comunitate, corect?

Telefonul mi-a vibrat iar. Am crezut că e Zack, dar era Becca.

„Cum merge treaba studentule“

„Pe-afară ku băieții“ i-am răspuns.

„Ți-e dor de mine?“

Am fost tentat să-i scriu adevărul – „Nu, deloc“ –, dar mi s-a făcut milă de ea.

„Sigur“

„Un skype mai târziu?“

„merg la o petrecere“

„La cât“

„Zece“

„Ce zici de 9.30 mi-ești dator pentru dimineață!!! Ha ha “

Știam că așa o să se întâmple. De-aia i-am dat papucii, ca să nu trebuiască să mă chinui cu căcatul ăsta de la distanță, de la facultate. Dar cu o noapte înainte i-am trimis un mesaj sexos la beție, am implorat-o să ne mai frigem o dată înainte să plec. Mi-a zis să mi-o bag în cur, ceea ce și meritam. Nu mi-am adus aminte de nimic până azi-dimineață, când a venit la mine acasă și m-a încolțit în cel mai bun mod posibil. „Ăsta-i cadoul tău de plecare“, mi-a zis, apoi s-a pus în genunchi în fața mea și mi-a tras boxerii. Și mi-a făcut un oral excelent, mult mai bun decât de obicei, dar nu mă gândisem că asta înseamnă împăcare sau că îi sunt dator cu ceva, deși îmi dau seama de ce ar fi crezut așa.

„Bine, la 9.30“

„Te iubex!“

A venit și pizza, una mare, picantă, cu felii de salam, una mare cu cârnați, una mare cu brânză – și, bineînțeles, Sanjay s-a dovedit a fi vegetarian. Ne-am apucat să facem mișto de el până când ne-a explicat Dylan că e o chestie religioasă, ceea ce, după regulile corectitudinii politice, înseamnă că n-ai voie să faci poante pe chestia asta.

— Am uitat ce mult îmi place pizza, ne-a spus Will. N-am mâncat deloc toată vara. Nici n-am putut să mă uit la ea.

— De ce nu? a întrebat Rico.

Will a dat din umeri.

— Am avut o experiență proastă. Nu vreți să auziți acuma, când mâncați.

Dar noi am vrut, așa că ne-a spus. La o zi după absolvire, Will s-a dus la o petrecere la o fată bogată, în cel mai mare McConac pe care-l văzuse vreodată, cu piscină în casă, o sală de forță și aproximativ opt băi. Fata le spusese clar că n-o să aibă deloc alcool la petrecere, așa că Will se trosnise rău dinainte, trăsese câteva pahare de Jack, plus o acadea cu canabis donată de cineva al cărui unchi suferea de o durere cronică la un umăr și avea un medic înțelegător. Până să ajungă la petrecere, l-a lovit foamea rău de tot și acolo parcă a intrat în paradis, aveau un bufet minunat, cu pui fript, lasagna, grătare, un sendviș de trei metri și tone de alte chestii. Deja se apucase de ele, când a sunat cineva la ușă și a apărut un tip care a livrat un teanc de douăsprezece pizze. În jurul bufetului s-a strâns o grămadă de lume și unul dintre prietenii lui Will l-a provocat la un pariu pe douăzeci de dolari, cum că nu poate să mănânce singur o pizza. Dar nu orice pizza. Una numită „Bomba de carne“. Will a spus: „Ad-o-ncoa’, javră!“.

— Nu se poate, a zis Rico.

— A fost o chestie de mândrie, i-a explicat Will. Încercam să câștig un pariu.

A înghițit primele patru felii ca o mașinărie. Pe la jumătatea feliei numărul cinci și-a dat seama că are o problemă.

— Știi cum e: te simți bine, ești călare pe situație, și deodată, din senin, stomacul tău se strânge și zice: „Ajunge, frățică, nu mai lua nici o gură“. Dar mai aveam trei felii.

— Și nu le-ai mâncat? a întrebat Rico.

— Cum pula mea să nu? a spus Will. Mi-am tot îndesat în fălci căcatul ăla. Dar știam că n-o să stea cuminte acolo.

Când a terminat, spectatorii au izbucnit în aplauze, numai că Will n-a stat să-și savureze victoria. Și-a făcut repede loc prin mulțime până la cea mai apropiată baie, dar a găsit-o încuiată. A bătut în ușă și cel dinăuntru i-a strigat să aștepte. Nu s-a panicat, mai era o baie lângă bucătărie. Din păcate, se bucura de prea multă popularitate. Cinci sau șase oameni stăteau la rând și Will nu putea să vorbească, adică nu era în stare să-și explice dilema, așa că s-a întors și a luat-o în sus pe scări, ținându-se de stomac și scrâșnind din dinți.

A fost ca un coșmar. De câte ori găsea o baie, fie ușa era încuiată, fie așteptau niște puști în fața ei. Așa că s-a tot dus mai departe, sperând să dea peste o toaletă înainte să fie prea târziu. Era o casă uriașă și, practic, și-a oferit singur un tur de onoare, a vizitat toate cele trei etaje înainte să ajungă la dormitorul principal, care era absolut spectaculos, cu un pat uriaș, rotund, și un perete numai din sticlă, ce dădea spre o pajiște, deși Will n-a avut timp să aprecieze peisajul. S-a repezit direct în baie și, slăvit fie numele Domnului, ușa era descuiată. Când a dat buzna acolo și s-a trezit nas în nas cu șase dintre cele mai drăguțe fete din școala lui, toate în bikini și așezate într-un jacuzzi imens, stomacul lui deja nu mai putea fi controlat.

— Căcat! a exclamat Dylan. Ai borât pe ele?

Will a clătinat din cap.

— Am fluturat un pic mâna așa, cu tristețe, ca și cum intrasem să le salut, și pe urmă am țâșnit în pula mea afară. Abia ce am ajuns pe hol, că s-a terminat, gata, final de traseu. M-am strecurat în camera unui copilaș. Am crezut că o să găsesc un coș de gunoi sau ceva, dar nu era nici unul, așa că am tras un sertar, am scos toate hainele din el și am vomitat acolo. Toată pizza aia, „Bomba de carne“. Pe urmă am închis sertarul, m-am șters la gură și am ieșit dracului din cameră.

— Ai spus cuiva? a întrebat Dylan când am terminat și noi cu hohotele și gemetele de râs.

— Pula mea, nu. Ce era să spun? „O, apropo, poate că frățiorul tău n-ar trebui să-și deschidă sertarul cu pijamalele…“

— Măcar i-ai scos pijămăluțele, a spus Rico. Frumos din partea ta.

— Ce puteam să fac? a spus Will și avea iar aerul ăla supărat. Opt băi de căcat și eu nu pot găsi o toaletă ca să borăsc? Nu poți zice că-i vina mea.

A dat din umeri, a întins mâna și a luat încă o felie de pizza. Sanjay stătea cu gura deschisă, ca și cum ar fi uitat să vorbească.

— Ce crezi, l-a întrebat Rico, e prea târziu să te întorci la căminul ălora excepționali?

Zack și cu mine ne-am întors în cameră exact la timp ca să vorbesc cu Becca pe Skype. L-am întrebat dacă poate să mă lase câteva momente singur.

— Nici o problemă, mi-a zis, îmi pun căștile.

— Crezi că ai putea pleca vreo cinci-zece minute? N-o să dureze mai mult de-atât.

— De ce? m-a întrebat el și m-a privit șmecherește. Ți-o iei la frecat?

— Trebuie să vorbesc cu gagica. Am fost despărțiți aproape toată vara, dar pe urmă ne-am combinat cumva iar. Trebuie să-i fac vânt cu delicatețe.

— Am înțeles, frate, mă duc să văd cine-i jos în salon. Dă-mi un mesaj când ai terminat.

— Mersi.

Mi-am scos laptopul și am intrat pe contul meu de Skype. Când am sunat, Zack tocmai dădea să iasă, dar s-a răzgândit și s-a așezat lângă mine, pe pat, în afara cadrului camerei video, și chiar atunci a apărut Becca pe ecran.

— Hei, iubi.

Purta un tricou scurt, fără mâneci, destul de strâmt ca să lase la vedere și ceva decolteu, ceea ce nu era ușor cu țâțucele ei.

— Cum îți merge?

— Destul de bine, i-am spus. Dar ție?

— Sunt OK.

Vorbea într-un fel de șoaptă mai seducătoare decât vocea ei normală, care era cam sonoră și autoritară.

— Unde ești?

— În camera mea.

Și-a lins buzele lucioase.

— Ești singur?

M-am uitat cu coada ochiului la Zack, încercând să-i dau de înțeles că poanta lui nu mai era considerată comică, dar el s-a prefăcut că nu înțelege. A mimat numai din buze „E drăguță!“ și și-a mișcat pumnul strâns în sus și-n jos deasupra prohabului.

— Brendan, mai e cineva acolo? a întrebat Becca.

Ar fi trebuit să zic „Da, e colegul meu de cameră, care-i un cretin“, dar nu voiam să-l fac să se simtă prost.

— Nu, am spus, sunt doar eu.

— Mi-e dor de tine, iubi.

S-a uitat cu drag în camera video.

— Încă mă mai gândesc la azi-dimineaţă.

— Da, a fost o surpriză plăcută.

— Doar plăcută?

— A fost demențială!

— Bun.

Arăta ușor rușinată, dar și mândră.

— Am văzut un video cu instrucțiuni pe YouTube.

Asta explica multe. Mi-o mai luase ea în gură și înainte, dar nu se prea implicase. Era stângace, se îneca des și părea fericită când se termina. Dar azi-dimineață fusese un star porno.

— Da, te-ai făcut de nota zece.

— A fost o chestie mentală, mi-a explicat ea. Am decis pur și simplu să am o atitudine pozitivă. Și asta chiar contează.

Era ridicol și cumva jenant să am discuția asta cu Zack lângă mine, dar tot ce puteam face era să nu mă uit la el. Nu voiam să știu ce gândește sau cât mai are până când pufnește în râs.

— Credeam că o să pot să înghit, a zis ea, dar am… Nu știu. Trebuie să mai exersez.

— Cu cine? am întrebat.

Zack a scos un sunet slab, un chicotit pe care și l-a înăbușit, iar Becca n-a părut să-l audă.

— Cu tine, cu tine, boule. Dacă nu cumva vrei să găsesc pe altcineva.

— Repetiția e mama învățăturii, am tachinat-o eu.

Zack dădea din mână, încerca să-mi atragă atenția. Îl vedeam cu coada ochiului: arăta spre prohabul lui și mima din buze „Ajut și eu“.

— Hei, a zis ea și vocea îi devenise de-acum normală, de parcă anunța că se terminase partea sexy a conversației. A zis ceva mama ta după ce-am plecat?

— Nu, de ce?

— Nu știu. S-a uitat ciudat la mine când mi-am luat la revedere, de parcă știa ce s-a întâmplat.

— Nu-ți bate capul. A fost prost dispusă toată ziua. N-avea nimic de-a face cu tine.

— Bine, a zis Becca ușurată. Și îți place acolo?

— Cred că da. Încerc să mă obișnuiesc, știi?

— Păi, dacă simți vreodată nevoia să stai de vorbă, sună-mă.

A plecat privirea câteva clipe, așa că tot ce vedeam din ea era creștetul capului, părul ei castaniu-strălucitor, care mirosea așa de bine. Când a ridicat capul, și-a șters ochii și și-a smârcâit nasul.

— Mi-a fost teribil de dor de tine toată vara.

De-acum Zack se apleca în față, aproape că se băga în ecran. Avea pe față o expresie de clovn trist, cu buza de jos împinsă înainte, ca și cum ar fi fost gata să plângă. Mi-am întins brațul, ca să nu-l vadă Becca, și i-am arătat degetul mijlociu.

— Îmi place tricoul tău, i-am spus. E foarte sexy.

— Da? a zis ea și s-a îndreptat de spinare. Îl port special pentru tine. Port și chiloțeii tanga roșii care-ți plac.

S-a ridicat să mi-i arate, și-a tras în jos pantalonii de pijama și s-a întors să-i văd fundulețul tare, de gimnastă. Zack era impresionat.

— Fierbinte ca focul, i-am zis Beccăi.

— Poate ar trebui să vii acasă într-un weekend. Sau să vin eu în vizită la tine.

Zack a votat tăcut pentru a doua variantă.

— O să vedem, i-am zis. Probabil că o să fiu cam ocupat.

— Da, așa m-am gândit și eu.

Am tăcut câteva secunde și am știut că venise momentul să-i spun ce era de spus, să-mi cer scuze pentru felul cum o tratasem în vară și să-i explic, cu toată delicatețea posibilă, că nu îmi doream o relație la distanță și că ar trebui să fim amândoi liberi să ne combinăm și cu alții dacă aveam chef. Dar mi-era greu să gândesc limpede cu Zack alături, care scosese limba și și-o plimba printr-un V format din degetul arătător și cel mijlociu.

— OK, i-am zis. Eu ar cam trebui să plec.

A zâmbit tristă și a dat din cap. Dar apoi a venit mai aproape de ecran.

— Hei, Brendan.

Și-atunci, fără nici un fel de avertisment, și-a ridicat tricoul și sutienul și mi-a arătat sânii. A umplut cu ei tot ecranul. A durat o clipă și-apoi s-a terminat, tricoul a căzut la loc și eu mă uitam iar la fața ei în timp ce ea îmi trimitea o sărutare.

— Noapte bună, iubi.

Zack trăgea pumni în aer și urla pe mutește „Da!“ iar și iar, ca și cum tocmai marcase un gol.

— Mersi, am zis. Noapte bună și ție.

Mi-era greu să rămân supărat pe Zack. O făcea pe nevinovatul, ca și cum faptul că asistase pe furiș la conversația mea privată era doar ceva comic, deloc scârbos, și o experiență măreață de întovărășire între noi. O complimenta sincer pe Becca și părea foarte excitat de sfârcurile ei roz, care, zicea el, semănau cu radierele de la capetele creioanelor.

— De ce te-ai despărți de așa o fată? m-a întrebat.

— Pentru că vreau să pornesc de la zero, fără poveri din trecut.

— Ține-o în suspans. Adică, zău așa, frate… Se uită la clipuri cu instrucțiuni pentru felație pe YouTube. O să-ți condimenteze vacanța de Crăciun.

— Poate că ai tu ceva dreptate, am replicat.

— Hei, dacă nu mai ai chef de ea, trimite-o la mine. Îi dau eu niște instrucțiuni de specialist.

Restul serii a fost un fâs. Zack fusese invitat la o petrecere în afara campusului, acasă la un prieten de-al lui frate-su mai mare, și casa aia era mult mai departe decât credeam. Am mers pe jos o jumătate de oră până acolo și când am ajuns, petrecerea începea să se spargă. Cineva a zis că era rost de un chef cu bere la câteva cvartale mai încolo, dar nu l-am găsit, așa că ne-am târât înapoi la cămin.

Era cam devreme, dar amândoi eram obosiți. Ne-am spălat pe dinți împreună și ne-am întors în cameră, unde ne-am dezbrăcat până la boxeri și ne-am băgat în paturi. Parcă aveam un frate geamăn.

Am stat acolo o vreme pe întuneric și m-am gândit că facultatea o să fie OK. Știam că am avut noroc că m-am nimerit cu așa un coleg și eram recunoscător pentru asta. Păi, cum ar fi fost să fi nimerit cu unul ca Sanjay, un puști cu care n-aveam nimic în comun? Să am un tocilar agățat de mine oriunde m-aș duce, să fiu obligat să mănânc cu el și să mă prefac că-i admir desenele arhitecturale și notele supraomenești de la teste. Era mult mai ușor cu Zack, un tovarăș care se distra și râdea la aceleași căcaturi stupide ca și mine. Știu că mama l-ar fi preferat pe Sanjay, dar nu ea ar fi trăit cu el.

— Căcat! am mormăit.

— Ce? a mormăit și Zack.

— Am uitat să-i dau mesaj maică-mii.

M-am dat jos din pat, mi-am găsit telefonul și am scris „Facultatea e super!!!“. M-am gândit că poate e acasă, stă trează și se întreabă ce fac. Îmi zisese de mai multe ori ce tristă o să se simtă după ce plec și cât de greu o să-i fie să trăiască singură într-o casă pustie.

— Nu te supăra, mi-a zis Zack când m-am băgat iar în pat, dar mama ta e tare sexy.

— Omule, i-am zis. Fii serios! Nu-i un subiect decent de conversație.

— Ziceam și eu. E genul de MILF, nu crezi?

Nu era prima oară când auzeam așa ceva de la un prieten. Știu că se îmbrăca destul de tinerește și avea un corp frumos pentru o femeie de vârsta ei. Dar era mama mea și nu-mi plăcea să mă gândesc la ea în felul ăsta.

— Dar mama ta cum e? l-am întrebat. E și ea o MILF?

— Mama e moartă, mi-a zis trist Zack. Mi-e așa de dor de ea!

— Of, căcat.

M-am ridicat în fund.

— Îmi pare rău. Serios.

— Omule, mi-a zis el, râzând de tristețea mea. Te luam la mișto și eu. Mama e vie și sănătoasă. Dar în nici un caz nu-i o MILF.