© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4312-7

ISBN PDF: 978-973-46-4313-4

ISBN print: 978-973-46-4140-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Dim Dimich/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARTA PETREU este scriitor şi profesor. S-a format în ambianţa intelectuală a mişcării literare Echinox, de la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj. Profesor de istoria filosofiei româneşti la Universitatea „Babeş-Bolyai” şi redactor-şef (din 1990) al revistei Apostrof, mensual editat de Uniunea Scriitorilor din România şi de Fundaţia Culturală Apostrof. Doctor în filosofie al Universităţii din Bucureşti, cu lucrarea Valenţele estetice ale anamorfozei logice (1992). A debutat editorial în 1981, cu volumul de poeme Aduceţi verbele. Alte volume de poezie: Dimineaţa tinerelor doamne (1983); Loc psihic (1991); Poeme neruşinate (1993); Cartea mîniei (1997); Apocalipsa după Marta (1999); Falanga (2001); Scara lui Iacob (2006). O culegere lirică, Poèmes sans vergogne, i-a apărut în 2005 în Franţa, la Editura „Le Temps qu’il Fait”. Ca eseist şi istoric al filosofiei româneşti, a publicat următoarele volume: Teze neterminate (1991); Jocurile manierismului logic (1995); Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României” (1999; ediţia a II-a, 2004; carte apărută în SUA în 2005, cu titlul An Infamous Past: E.M. Cioran and the Rise of Fascism in Romania); Ionescu în ţara tatălui (2001; ediţia a II-a, 2002; carte apărută în Serbia în 2011, cu titlul Jonesko u očevoj zemlji); Filosofia lui Caragiale (2003); Filosofii paralele (2005); Despre bolile filosofilor. Cioran (2008; ediţia a II-a, 2010; volum apărut întîi în Serbia, cu titlul O bolestima filozofa. Cioran); Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian (Polirom, 2009; ediţia a II-a, 2010). A publicat, sub titlul Conversaţii cu... (2004 şi 2006), două volume de interviuri cu personalităţi ale vieţii intelectuale româneşti. A gîndit şi a alcătuit mai multe volume tematice de confesiuni (În lumea taţilor, 2004; Cele 10 porunci, 2007; Scriitorul şi trupul său, 2007). A prefaţat şi a îngrijit ediţii de carte de filosofie şi de literatură (Nae Ionescu, Bucur Ţincu, Arthur Dan, Constantin Rădulescu-Motru, Radu Stanca, D.D. Roşca, Alexandru Vona, Zaharia Boilă, Radu Petrescu ş.a.). Alte volume, în colaborare: Vlad Mugur, spectacolul morţii (2001), Sadovaia 302 bis (2006). Premiul Uniunii Scriitorilor din România (1981, 1997), Premiul Filialei Cluj a Uniunii Scriitorilor (2003, 2005, 2006), Premiul pentru eseu al Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova (2003), Premiul revistei Poesis pentru poezie (1993, 2001), Premiul revistei Poesis pentru roman (2011), Premiul „George Bacovia” al revistei Contemporanul (1993), Premiul „Nichita Stănescu” (1997), Premiul „Henri Jacquier” (2001), Marele Premiu „Lucian Blaga” (2002), Premiul „Tudor Arghezi” (2008), Premiul Salonului de Carte Oradea (1993), Premiul Salonului Naţional de Carte Cluj (1997), Trofeul Societăţii „Eugen Ionescu” (Slatina, 2001), Premiul internaţional „Lillian Hellman/Dashiell Hammett Grant” pe 2001, acordat de Human Rights Watch. Face parte din gruparea literară Echinox; este membră a Uniunii Scriitorilor din România şi a Fundaţiei Culturale Apostrof. În 2011, Editura Polirom a iniţiat seria de autor „Marta Petreu”, în care au apărut pînă în prezent: Acasă, pe Cîmpia Armaghedonului (Premiul „Cartea anului 2011” acordat de România literară şi Fundaţia Anonimul; Premiul pentru cea mai bună carte de ficţiune a anului 2011, decernat la Gala Industriei de Carte din România; Premiul „Liviu Rebreanu” acordat la „Zilele Liviu Rebreanu”, Bistriţa, 2011; Premiul revistei Poesis pentru roman, 2011), Apocalipsa după Marta, Cioran sau un trecut deocheat, De la Junimea la Noica. Studii de cultură românească (Premiul revistei Observator cultural pentru eseu, 2012), Filosofia lui Caragiale, O zi din viaţa mea fără durere, Ionescu în ţara tatălui, Jocurile manierismului logic şi Filosofii paralele.

Cuvînt-înainte

Uneori, destul de des, visez biblioteci. Cărţi în legături vechi, chihlimbarii, aliniate frumos în rafturi de lemn la rîndul lor chihlimbarii. Văd rafturile, multe, şi ştiu că sînt în Biblioteca Centrală Universitară din Cluj, unde m-am simţit acasă încă de la prima mea intrare, prin toamna anului 1972. Uneori, ce-i drept, mai rar, visez o splendidă bibliotecă cu rafturile înalte pînă la cer şi aşezate direct în iarbă, pe o pantă nu foarte înclinată: rafturile sînt doldora de cărţi frumoase, iar eu mă plimb fericită printre stelaje în ritmul voios al muzicii mozartiene – pe care, culmea, o recunosc chiar în vis –, iau în mîini cărţi, hărţi, sînt multe rafturi cu suluri de hărţi vechi, mari, colorate, pe care le desfăşor şi le privesc ca pe nişte pînze pictate: le citesc. Cînd visez biblioteca mea aşezată în iarbă, sub cer, într-un aer limpede şi plin de făgăduinţi, mă trezesc voioasă ca muzica pe care am auzit-o în vis şi aproape că aştept să mi se întîmple, din senin, „ceva frumos”.

După acest vis repetat al meu am botezat, în 1990, cînd a fost înfiinţată revista Apostrof, una dintre rubrici – aceea destinată literaturii universale – cu numele de „Biblioteci în aer liber”. Nu mă pot abţine de-a da volumului meu, în care îmi adun o parte din publicistica din anii 1990-2013, acest titlu.

10 august 2013, Cluj

I

Oameni şi cărţi

Lovinescu

„Agendele” lui Lovinescu

S-a încheiat, în 2002, publicarea Agendelor literare ale lui Lovinescu. Începută în 1993, la Editura Minerva, care a publicat patru volume (I în 1993; II în 1996; III în 1999; IV în 2000), editarea a continuat în 2001, cu volumul V, la apariţia căruia au contribuit 4 (patru) editori: Fundaţia Naţională pentru Ştiinţă şi Artă, Academia Română, Institutul de Istorie şi Teorie Literară „G. Călinescu”, Editura C.N.I. „Coresi” S.A.; şi, în sfîrşit, s-a încheiat în 2002 cu volumul VI, care are 3 (trei) editori: Academia Română, Fundaţia Naţională pentru Ştiinţă şi Artă şi Institutul de Istorie şi Teorie Literară „G. Călinescu”. Cele şase volume totalizează 3.260 pagini, din care textul lui Lovinescu este de 1.536 pagini, iar restul, adică aproximativ 1.700 pagini, este ocupat de aparatul critic al ediţiei: prefaţă, notă asupra ediţiei, note – un volum imens de note (unele, fireşte, cu mici inexactităţi, altele, adevărate capitole de istorie literară, nu numai exacte, ci de-a dreptul fascinante), indice de nume şi facsimile. Ediţia a fost realizată de Monica Lovinescu şi de Gabriela Omăt, iar notele de Alexandru George, Margareta Feraru şi Gabriela Omăt. Am făcut această scurtă descriere cantitativă pentru a pune în evidenţă aparatul critic enorm al Agendelor... lovinesciene, pentru care Gabriela Omăt, Margareta Feraru şi Alexandru George merită cele mai înalte elogii.

Agendele... lui Lovinescu încep în 4 septembrie 1923 şi se încheie în 12 iulie 1943, cu cîteva zile înainte de moartea sa. Ele acoperă aşadar, prin însemnări zilnice, 20 de ani din viaţa criticului (mai puţin vacanţele de vară şi mai puţin intervalul 8 februarie 1942 – 27 mai 1943, al cărui caiet s-a pierdut) şi, totodată, din istoria României. Ca stil, jurnalul lui Lovinescu seamănă cu acela al lui Maiorescu, fiind chiar mai laconic decît acesta din urmă. La fel, seamănă cu telegraficele însemnări ale lui Rebreanu. Lovinescu a scris zilnic, dar scurt şi adesea criptat. În esenţă, el notează numele celor care l-au vizitat sau pe care i-a întîlnit, uneori cîte un epitet despre cîte un personaj sau despre tema discuţiei, şi evenimentele publice/politice excepţionale al căror ecou ajungea pînă la el.

Întîmplările private care intră în jurnal sînt aparent puţine, aşa că pînă la sfîrşitul lecturii afli cîte ceva (mai ales datorită ingeniozităţii unor note), dar, de fapt, nu te alegi cu foarte multe lucruri despre biografia intimă a criticului. În acelaşi timp însă, dacă citeşti Agendele... în întregime, poţi reconstitui mişcările sufleteşti ale lui Lovinescu, poveştile lui de dragoste, simpatiile, geloziile, bolile…

La lectură, ai senzaţia că, în cazul lui Lovinescu, sfera vieţii private a fost – cu voia lui – invadată şi ocupată aproape complet de viaţa literară publică, viaţa personală fiind comprimată şi înlocuită cu evenimente literare, locuinţa proprie – transformată în instituţie publică, iar Lovinescu însuşi – în instanţă; sau, parafrazînd o formulă a lui Lovinescu însuşi, din „Schiţă biobibliografică”, în cazul lui biografia s-a absorbit tot mai mult în bibliografie... Citind Agendele… în întregime, observi că prin casa criticului se perinda zilnic un număr mare, uneori enorm, de persoane cronofage, care-i citeau propriile lor producţii literare sau îl invadau cu propriile lor probleme; zilele în care nu apare nimeni sînt rarisime, marcate de Lovinescu prin consemnarea, evident dezolată!, „Nimeni”; dar asemenea zile au existat numai tîrziu, în anii 1940, în anii 1920 şi 1930 în casa lui fiind un aflux de oameni continuu ca-ntr-o gară. Duminicile, ca zile de cenaclu, sînt cele mai bogate în musafiri, între 20 şi 40, uneori mai mulţi. Deşi se vorbeşte despre „mizantropia” lui Lovinescu, diagnosticul e greu de susţinut în condiţiile în care-l vedem pe acesta, vreme lungă de douăzeci de ani, primind zilnic în casa lui un şir interminabil de scriitori, care stau la el cu ceasurile, sau dacă ţinem cont de faptul că Lovinescu a contabilizat în jurnalul său, cu o gelozie vizibilă, absenţele unor scriitori de la unele şedinţe, reapariţiile lor la cenaclu (şi după cîte zile sau şedinţe la care au lipsit) etc.; în aceste condiţii, s-ar putea vorbi mai îndreptăţit despre sociabilitatea nelimitată, dar lipsită de iluzii asupra naturii umane, a lui Lovinescu. Vînzoleala de scriitori din casa lui te face să te întrebi, cu mirare, cînd trăia şi, mai ales, cînd scria Lovinescu; căci, după ce citeşti în agende, luni de zile, numai lista celor care i-au călcat zilnic pragul, e destul de năucitor să dai de anunţul că tocmai şi-a terminat de scris un volum al Istoriei civilizaţiei sau că tocmai face corectura şpalturilor la o carte, de pildă la Istoria literaturii române contemporane. Şi chiar dacă cele aproximativ două luni de vacanţă, pe care Lovinescu le petrece invariabil la Fălticeni, de unde se întoarce la fel de invariabil cu cîte o nouă carte terminată, explică o parte din mister, ritmul lui de lucru în timpul anului şcolar şi al cenaclului „Sburătorul” rămîne o taină. Cred că numai presupunerea că ilustrul critic a avut o capacitate de sinteză şi de concentrare ieşită din comun ar putea fi o explicaţie.

Cît despre cenaclu, acesta era deschis oricui. Foarte frecventat şi împodobit cu nume mari în anii 1920 (Hortensia Papadat-Bengescu, Camil Petrescu, Ion Barbu, Tudor Vianu, Şerban Cioculescu etc.), într-o oarecare eclipsă în momentul afirmării zgomotoase a generaţiei ’27 şi a elitei ei criterioniste, de care Lovinescu s-a ţinut oarecum deoparte – n-a vrut să patroneze nici o şedinţă la „Criterion”, dar îi primea de ani de zile în casa lui pe foarte mulţi tineri din această generaţie –, stabilizat prin 1935-1936, din nou în criză în 1937, cenaclul va muri de moarte naturală în timpul războiului, la 1 decembrie 1940, „după 21 de ani de existenţă”, după cum consemnează laconic mentorul lui.

Pentru un cercetător al epocii interbelice, aceste agende sînt minereu de aur, fiindcă, deşi laconice, ele dau prin aglomerare sugestii foarte importante şi informaţii exacte despre aerul şi haosul perioadei, despre caracterele oamenilor, despre culisele unor peripeţii literare etc.; de fapt, în aceste note zilnice există într-un fel mai multe jurnale, şi fiecare cercetător va extrage din ele ceea ce-l va interesa. Notele editorilor – unele extraordinare – completează ceea ce textul jurnalului numai semnalează. Iar dacă, cititor voluptos, citeşti nu numai textul agendelor plus notele, ci şi cărţile lui Lovinescu însuşi, în ordinea în care el le-a scris şi în care se ocupă în jurnal, foarte grijuliu, de publicitatea lor, rezultatul este minunat: nu numai că ai la dispoziţie o lungă fericită lectură profitabilă, de trei-patru luni cel puţin, dar cîştigi şi o imagine plină de insolite nuanţe atît despre Lovinescu, cît şi despre întreaga epocă. De pildă, după lectura agendelor, devin foarte interesante figura lui Petrovici ori a lui Eftimiu, a lui Rebreanu ori a lui Camil Petrescu. Iorga, pe care receptarea din ultima jumătate de secol l-a fixat în postura marelui istoric-victimă a legionarilor, apare – datorită scurtelor însemnări lovinesciene şi, mai ales, amplelor explicaţii din note – în plină... expansiune a personalităţii sale umane; astfel, marelui istoric i se datorează ofensa că Lovinescu, ales academician, nu a fost apoi şi validat şi deci a rămas pe dinafara instituţiei; sau, cînd Lovinescu, din cauza suspendării presei democrate, nu mai are unde să publice, tot Iorga este acela care... celebrează, printr-un articol din Cuget clar, dispariţia criticului din reviste. În aceste circumstanţe, înalta decenţă cu care Lovinescu consemnează, în 28 noiembrie 1940, moartea încrîncenatului său persecutor: „Un tînăr aduce vestea asasinării lui N. Iorga, la Strejnic! Astfel sfîrşeşte un mare savant! (s.a.)”, nu poate fi decît aplaudată.

Foarte interesant în Agende... este să urmăreşti vînzoleala politică a intelighenţiei bucureştene, repeziciunea cu care un scriitor trecea de la o culoare politică la alta, de la un partid la altul, de la o cămaşă – în perioada interbelică, cămaşa a încetat să fie un obiect de îmbrăcăminte, devenind un simbol politic – la alta. Agendele… lui Lovinescu mi-au lăsat senzaţia ciudată şi ambivalentă că viaţa publică din România interbelică era şi idilică, şi de-o extremă duritate. Şi, contrariată de această ambivalenţă a receptării, am dorit să lămuresc pentru mine însămi lucrurile. Senzaţia de idilism mi-a venit strict din paginile jurnalului lui Lovinescu, pentru care „sentimentul toleranţei ideologice” (pe care-l invoca în autoportretul său) este o realitate. Concret, citind jurnalul, constaţi că Lovinescu era în cele mai bune relaţii cu scriitori din toate generaţiile (inclusiv cu unii din generaţia ’27) şi de toate orientările politice. Apoi, una din marile tensiuni ale epocii interbelice, diversiunea antisemită, este anulată în casa Lovinescu, la cenaclul lui venind şi români, şi evrei, uneori atît de mulţi evrei şi atît de puţini români, încît criticul se intitulează, autoironic, „rabin” şi-şi numeşte cenaclul „Semitopolis”. Apoi, la şedinţele „Sburătorului” vin, fără alegere, mussolinieni şi bolşevici, hitlerişti şi legionari; Ramiro Ortiz („mussolinist convins”), Victor Eftimiu şi Felix Aderca (bolşevici), Alexandru Sahia (comunist) ori Mihail Polihroniade (legionar) – şi exemplele pot continua – îl frecventează deopotrivă pe Lovinescu, uneori simultan, şi sînt primiţi egal de cordial, deşi amfitrionul respingea ferm toate aceste extremisme. Rezerva lui faţă de aceste ideologii totalitare reiese clar din cîte un epitet lipit de nume, de genul „zevzec gardist”; dar orientarea politică a vizitatorilor nu a fost niciodată un motiv de ruptură. Senzaţia cu care am rămas este că în casa Lovinescu literatura era mai presus de politică şi, totodată, că Lovinescu socotea opiniile politice ale scriitorilor care-l vizitau o problemă de... modă; drept urmare, el îşi tolerează oaspeţii aşa cum sînt şi aşa cum ei se schimbă, rapid şi oportunist, căci una şi aceeaşi persoană apare în Agende…, în timp, ba cu opinii bolşevice, ba cu adeziuni legionare... Metamorfoza politică a scriitorilor e cel mai adesea din interes şi grăbit-epidermică şi-i lasă cititorului senzaţia că nici măcar ei înşişi nu şi-o luau în serios, ci că în această perioadă, cînd lucrurile cele mai rele, Holocaustul şi Gulagul românesc, nu se întîmplaseră încă, ei pur şi simplu încercau ba să fie la modă, ba să se aranjeze cu împrejurările. Iar reacţia de uşor dezgust a lui Lovinescu la atîtea zigzaguri şi convertiri politice ori la exaltările extremiste ale unor mari scriitori poate fi urmărită fără efort – mai ales în toamna anului 1940, cînd au ajuns legionarii la putere –, prin analiza epitetelor; deşi iritat de extremism, Lovinescu reacţionează la el cu bonomie şi ironie, ca un terapeut care mai speră că-şi va salva pacienţii. Şi, în ciuda enervării pe care i-o stîrneau exaltaţii, el nu a rupt relaţiile, ci s-a mulţumit, sistematic, să-i „dezumfle”: „Îl dezumflu cu bonomie”; „Se dezumflă numai la urmă, cînd îi spun că...”.

Pe de altă parte, lectura Agendelor…, cu notele lor cu tot, mi-a dat certitudinea că viaţa literară din perioada interbelică era de o violenţă rară şi că, dacă aşa-numitele polemici literare de azi sînt de fapt nişte păruieli în care atacul la persoană, argumentul ad hominem, face regula, noi nu avem de ce să ne mirăm, pentru că nici în anii interbelici nu era mai bine. Aşa că m-am liniştit: totul ne vine de departe, inclusiv din perioada interbelică, pentru că şi atunci scriitorii se păruiau, se insultau, încercau să-şi omoare adversarul de idei. Dacă scriitorii interbelici tolerau relativ fără probleme opiniile politice ale adversarilor lor de idei, în schimb, nici unul nu pare dispus să tolereze judecăţile de valoare ale altui scriitor, dacă aceste judecăţi îl micşorează. Epoca interbelică e plină de scandaluri literare, din care, sigur, unele au avut ca miză ideile, ideologiile culturale şi politice, răspunsul la întrebarea (eternă, la noi!) „Noi pe ce cale evoluăm?”. Dar, după cum reiese din Agendele... lui Lovinescu şi din notele celor trei editori, cele mai mari lupte nu s-au dat pentru idei, ci pentru judecăţile de valoare literară, pentru aprecierea sau cota de care se bucura un scriitor sau o carte. Lovinescu a fost atacat nu numai pentru ideea modernistă/sincronistă (şi pentru paternitatea ei), ci şi pentru că l-a numit pe Sebastian „tînăr”... De la Sebastian, Comarnescu, Ionescu, la Călinescu, Camil Petrescu, Georgescu-Cocoş şi Iorga, de pildă, toţi pun, în compoziţia atacurilor antilovinesciene, şi un factor personal, o doză de vanitate lezată. Nici Lovinescu n-a procedat altfel, el s-a lăsat uneori atras din spaţiul legitim al polemicii de idei în acela – ilegitim – al pamfletului, al insultei. De pildă, pamfletul său „Chi vuol cacare?” (1932), din care editorii retipăresc cîteva pasaje, este elocvent pentru intensitatea mîniei pe care a atins-o criticul cînd i-a fost lezat orgoliul literar.

Am scris mai sus că lectura jurnalului îţi spune cîte ceva, dar nu foarte multe, despre viaţa şi personalitatea intimă a criticului. Lovinescu a fost o structură dominatoare, ceea ce explică faptul că marile personalităţi care i-au frecventat iniţial cenaclul (Rebreanu, Vianu, Cioculescu, Streinu, Camil Petrescu etc.) au încetat, după o vreme, să-l mai frecventeze. Aşa se întîmplă de fapt cu toţi marii creatori, sînt personalităţi accentuate, deci pline de hachiţe, care nu-i îndură pe-aproape decît pe cei care se lasă dominaţi şi care nu sînt răbdate decît de aceia care le pot arăta cuvenita ascultare. Agendele... dezvăluie comportarea posesivă a gazdei faţă de cenaclieri şi îi pun în relief gelozia cînd aceştia dispar pentru o vreme de la întîlnirile „Sburătorului”. La fel, sînt semnificative însemnările pe care le face cînd îi apare o carte: nerăbdător să fie citit şi comentat, ţine evidenţa exemplarelor date şi a comentariilor apărute, e sensibil că sburătoriştii nu citesc cartea nici într-o săptămînă după ce le-a dat-o, iar uneori, la cîteva zile după ce-şi distribuie volumele, intră în nevroza eşecului şi notează „cartea mea boicotată”; asta în condiţiile în care publica mai multe volume pe an...

Static precum Kant, Lovinescu nu călătoreşte şi nu iese nicăieri; serile cînd merge la teatru sînt un eveniment şi abia Monica îl scoate, în anii treizeci, din casă, pentru a merge... la cinematograf; cam în aceiaşi ani în care Jeni Acterian înghiţea cu voluptate trei filme pe zi, E. Lovinescu merge, de mai multe ori pe săptămînă, uneori de două ori pe zi, cu fiica sa, Monica, la cinematograf. Iar dacă ai curiozitatea să duci lectura pe Lovineşti mai departe şi citeşti toate jurnalele Monicăi Lovinescu, se vede cum trec dominantele temperamentale şi de personalitate de la o generaţie la alta...

Agendele arată şi faţa intimă a lui Lovinescu, faţa bărbatului care este curtat (nu numai de către o doamnă) şi la rîndul lui face curte (nu numai unei doamne), se îndrăgosteşte, este gelos, cedează, se ceartă. Detestînd disconfortul călătoriilor, în 1939, Lovinescu, totuşi, călătoreşte la Sibiu, la chemarea Ioanei Postelnicu. Este mişcător de urmărit, din iunie 1937 şi pînă la sfîrşit, romanul de dragoste dintre Lovinescu şi „Popea”, un amestec bizar de hărţuire erotică (din partea ei), fixaţie obsesivă, exasperare, tandreţe, gelozie etc. (din partea lui). Prezenţa ei, nu o dată agasantă, este continuă, dar, la urma urmelor, ea a fost femeia pentru care Lovinescu şi-a făcut haine noi şi căreia i-a trimis, în toiul iernii, flori, o azalee (o dată, gafînd, i-a trimis o hortensie, iar Ioana Postelnicu i-a întors darul trimiţîndu-i la rîndul ei tot o hortensie...). Apariţia ei în 1937 şi a cerchiştilor în 1941 – adică în atmosfera crîncenă a unei Românii de dreapta şi aflate în război, pe de o parte, a bolii lui Lovinescu, pe de altă parte – sînt ultimele mari evenimente faste care i s-au întîmplat şi care l-au însoţit pînă în ultimele zile ale vieţii.

Lovinescu a vorbit despre Cercul Literar de la Sibiu – adică despre gruparea cristalizată în interiorul Universităţii clujene, aceasta aflată în exil la Sibiu, din cauza cedării Ardealului – ca despre a patra generaţie de maiorescieni. Preluînd, prin legături personale cu I. Negoiţescu, cu Doinaş, cu Radu Stanca, cu Regman, cu ceilalţi cerchişti, spiritul critic şi estetic al Cercului, Echinoxul a fost, în fapt, a cincea generaţie de maiorescieni, iar Clujul intelectual, marcat de lunga istorie a Echinoxului, este într-un fel, cred eu, moştenitorul de drept al lovinescianismului şi, prin acest nobil intermediar, al maiorescianismului. Oricum, eu m-am legănat tot timpul în această iluzie identificatoare, că aş avea şi că noi, echinoxiştii, am avea o filiaţie ilustră, maioresciană şi lovinesciană. Profesorii pe care i-am avut la Facultatea de Filosofie – mai ales Ion Aluaş şi Pompiliu Teodor, dar nu numai –, care citau masiv din Istoria civilizaţiei române moderne, mi-au întărit iluzia nobilei filiaţii.

Jurnal de boală

„Boala se instalează”, scrie Lovinescu subliniat, în Sburătorul. Agende literare, IV, în 19 august 1936. Simptomele ei: „malaize prelungit pe stradă”, „Rău (teamă de congestie)”, notează el la 20 august, iar în 21 august adaugă „8 dimineaţa, Md. îmi ia sînge. [...] Brusc, buletin: uree în sînge. Boala. Post negru de 30 de ore, apoi regim draconian 10 zile de nemîncare şi ameţeli”. Ureea dereglată era o problemă de familie, tatăl său avusese ureea crescută (Scrieri 3. Aqua forte. [Anexă], p. 329), aşa că relativ desele însemnări ale lui Lovinescu despre această analiză nu sînt de mirare. La o persoană atît de măsurată în expresii, însemnarea lapidară din 4 septembrie 1936, „rău catastrofal”, trebuie luată în serios. În ziua următoare, notează scurt: „dr. Monda – pareză”, şi înţelegem că, dintr-o cauză pe care n-o putem identifica, a făcut pareză (şi anume la o mînă, căci în 14 septembrie notează „Mîna degajată”) şi că l-a chemat pe doctorul Virgil Monda, vechi cenaclier la „Sburătorul”; tot atunci consemnează misterios: „Analiză intens pozitivă”, fără să precizeze despre care anume test medical este vorba. În zilele următoare face, la indicaţia altui medic, doctorul Steopoe, o puncţie pentru lichidul cefalorahidian şi, înainte de a afla rezultatul, „rezult. anal. lich. rah., w – negativ” ori al testului de glicemie recomandat de doctorul Proca (sau doar făcut la laboratorul acestuia? nu ştim, însemnările sînt prea ermetice), începe, în 6 septembrie, la recomandarea doctorului Virgil Monda, tratamentul: face prima injecţie, nu ştim cu ce anume medicament, dintr-o cură de 10, care va dura pînă în 10 octombrie.

Cititorul cu interese strict literare al agendelor „Sburătorul” poate să treacă destul de liniştit peste multele lui însemnări privind lupta cu boala sau bolile care l-au dus, la o vîrstă nu înaintată, la o moarte prematură, căci notiţele sînt criptice – multe abreviate pînă la o literă şi pe deasupra amestecate cu informaţii literare, cu evidenţa vizitatorilor, cu proiectele şi realizările lui scriitoriceşti ori cu peripeţiile sale galante –, aşa încît numai ingeniozitatea editoarelor le-a scos pe unele de sub pecetea tainei. Sigur este însă că lupta lui cu boala sa fără nume, cu moartea de fapt, a început în vara tîrzie a anului 1936.

Tratamentul început în 6 septembrie 1936 a fost prima din numeroasele cure – în Agendele literare au fost consemnate 23, însă acestea au putut fi mai multe, nu ştim exact cîte, dată fiind pierderea agendei din perioada 8 februarie 1942 – 27 mai 1943, cînd Lovinescu, după cum aflăm şi din însemnările lui, şi din Amintirile lui Cioculescu, a fost internat în Sanatoriul Antoniu al doctorului N. Lupu – pe care le-a urmat din acest moment şi pînă la sfîrşitul vieţii. El le-a consemnat conştiincios în jurnal, cel mai adesea abreviat: de obicei dă numele doctorului sau numai iniţiala numelui şi o cifră, care arată la a cîta injecţie a ajuns. Numele medicamentelor cu care a fost tratat este doar arareori notat cu un cuvînt întreg, cel mai adesea fiind înlocuit cu o prescurtare greu descifrabilă. Unele serii de tratamente i-au fost făcute cu cîte două medicamente, pe care de asemenea le-a consemnat prescurtat. Uneori criticul a notat, ca noutate, faptul că a făcut injecţiile la cabinetul doctorului curant: „La Monda (4), injecţie – prima făcută la el”, consemnează în 24 septembrie 1936; alteori notează, la sfîrşitul seriei de tratament, cîţi bani a dat doctorului.

De obicei, o serie de injecţii dura o lună şi jumătate sau chiar două, iar între serii pacientul făcea investigaţii medicale, apoi venea tura următoare.

La prima cură a fost examinat de doctorii Virgil Monda, Victor Steopoe, Proca, Niculescu, Păunescu (acesta l-a liniştit că ar fi doar o „boală închipuită”, 20 septembrie 1936) şi Theodorescu; ultimul, medicul curant al lui Alecu/Alexandru Vianu, mort la 26 iulie 1936 în urma evoluţiei fatale a unei a doua infecţii cu sifilis, i-a fost recomandat la 30 septembrie de Tudor Vianu, iar criticul l-a consultat în ziua imediat următoare: „La 4 ½, doctor Theodorescu – arterită sp., 3 luni repaus!!” (1 oct. 1936).

În timpul tratamentului, la orice efort, de pildă după patru ore de curs, se simte „catastrofal” şi „sub ameninţarea emoragiei” (5 octombrie 1936); la 10 zile după încheierea injecţiilor are simptome de rău augur: „bruscă surmenare şi paralizie” (20 octombrie 1936).

Aşa că în 2 noiembrie este „La Monda. Reîncep injecţiile”. Această a doua cură a durat mult şi a fost, se pare, cu două medicamente, cu bismut: „Monda – finit bismut” (7 decembrie 1936), şi încă ceva, continuat pînă la 30 decembrie 1936, cînd notează „Monda – ultima injecţie”. În timpul ei, pacientul s-a simţit mereu în pericol, s-a autosuspectat de cancer („Convingerea asupra naturii boalei mele: tumoare”, notează el în 16 decembrie 1936) şi a stat adesea la pat: „Rău. Stau întins toată ziua pînă la 6” (20 decembrie 1936).

La începutul anului 1937 criticul a făcut teste medicale, de pildă „catastrofala analiză Vayas [urmează un cuvînt acoperit cu tuş]. Deprimare”, al căror rezultat îl duce la consultarea unui nou medic: „dr. Neculau – Confirmarea” (6 ianuarie 1937). Din acest moment, medicul dermatolog Ştefan G. Niculau (Lovinescu îi scrie numele cînd Neculau, cînd Niculau) va fi consultat periodic, pentru analize şi recomandări terapeutice; doctorul Niculau îi prescria „ordonanţa” medicală, iar un alt medic, de pildă doctorul Ghinsberg, îi făcea injecţiile. La începutul anului 1937, din 8 ianuarie pînă în 22 ianuarie, dr. Ghinsberg îi face 15 injecţii cu un medicament înregistrat prescurtat, „Sc.”. După această cură, în 3 februarie 1937 se prezintă la control „la dr. Neculau – bine, trebuie să continuu tratamentul”; ceea ce şi face între 5 februarie, cînd „Încep Ghinsberg I”, şi 22 februarie 1937, cînd consemnează „Ghinsberg XV – sfîrşit”.

Cu ocazia prelungirii concediului său medical, un incident petrecut la comisia medicală – unde i s-a cerut să se dezbrace, iar el a protestat: „Eu sunt E. Lovinescu”, „Eu sunt E. Lovinescu, scriitorul” – l-a făcut să-şi divulge în scris, în articolul „Scrisoare deschisă d-lui ministru dr. C. Angelescu”, apărut în ziarul Adevărul în 24 martie 1937, diagnosticul din certificatele medicale: „litiază renală” şi „cefal[al]gie pe bază de hipertensiune”. Bolile de rinichi produc şi uree în sînge şi hipertensiune arterială, ceea ce ar explica parezele lui Lovinescu de la debutul bolii şi teama lui obsedantă de hemoragie [cerebrală] şi de consecinţa acesteia, paralizia. E ciudat totuşi că nu s-a plîns în agendele lui de dureri în zona lombară, de dificultatea de-a urina etc., deci de simptome care să sugereze pietre la rinichi; o singură dată, dar mult mai tîrziu, în 29 noiembrie 1939, Lovinescu se întreabă: „Boală de rinichi...? Nevralgie şale-stînga?”. Şi chiar faptul că se întreabă acum, în 1939, dacă e o boală de rinichi sugerează că înainte n-a avut-o şi că, deci, diagnosticul scris pe certificatele lui medicale nu era cel real.

Indiferent dacă acesta era diagnosticul sau era numai unul de faţadă, Lovinescu a continuat să se caute permanent. În 21 martie 1937 începe o nouă cură la doctorul Ghinsberg, a cincea, făcînd 15 injecţii pînă în 5 aprilie şi repetînd „Analize Vayas”, aşa că în 15 aprilie transcrie în jurnal „Analize: [rezultat şters cu tuş negru]; uree 0,47”, adică o valoare normală. Ceea ce a şters este, probabil, analiza care ne-ar putea sugera adevăratul diagnostic al lui Lovinescu, altul decît litiaza renală, o altă boală care este sau nu însoţită de uree în sînge, de hipertensiune şi prin urmare de riscul unei hemoragii cerebrale şi al parezelor.

Între 22 aprilie şi 28 mai 1937 face încă o serie de 30 de injecţii, cu două medicamente diferite: 25 de injecţii cu un medicament nenumit şi 5 injecţii cu un medicament numit prescurtat „Solo”. Între 21 iunie şi 9 iulie repetă tratamentul, tot la doctorul Ghinsberg, cu un medicament nenumit şi cu alte 5 injecţii de „Solo”, pentru ca în 9 iulie să noteze: „Ghinsberg. Solu, V, fine”, cu u de data asta. Deşi are o „Sănătate tot mai îngrijorătoare”, peste vară scrie, iar la 1 septembrie „3. Merg la dr. Nicolau – prescripţia tratamentului”. Injecţiile, a opta cură, s-au întins pînă în 28 octombrie 1937, i-au fost făcute de doctorul Virgil Monda, cu „bism.”, alternînd cu „bis solu”, apoi numai „bis” şi următoarea „solu”.

După ce în 17 decembrie se prezintă la „Dr. Nicolau”, urmează cura a noua, între 23 decembrie 1937 şi 1 martie 1938, cu aceleaşi „solu” în număr mai mic, 6, şi „bis” în număr mare, executată de doctorul Monda. În timpul ei şi imediat după, scriitorul, de-acum pensionat, a suferit de pareză la mînă şi de „cefal[al]gie”. Aşa că la 30 martie 1938 reîncepe tratamentul, a zecea cură, cu doctorul Monda, cu „bivat.” şi „solu”. Simţindu-se, şi nu o singură dată, „Foarte rău la 9. Angoissă de moarte toată noaptea. Cea mai tragică noapte a vieţii mele”, la începutul lunii mai îşi caută de sănătate la un doctor nou, Niculescu, care i-a „ridicat moralul”, dar la a doua întîlnire l-a considerat numai un bolnav „psihologic”. Oricum, injecţiile au continuat neschimbate pînă în 14 mai 1938, iar în 6 iunie îşi încearcă norocul de pacient la un alt doctor, Radovici, cu „rezultat absolut nul”.

Iar după o vară chinuită de puseele bolii, care „revine” şi-l aduce în „incapacitate totală de lucru”, începe, la 17 august, a unsprezecea serie de injecţii, cu doctorul Monda, care-i face „biv” şi „solu” pînă în 4 octombrie 1938. Reia tratamentul între 28 noiembrie şi 7 ianuarie 1939, pierzînd numărătoarea injecţiilor de „solu” (6, probabil) şi de „biv.”, acestora din urmă dîndu-le o dată, în 7 ianuarie 1939, denumirea (oarecum?) întreagă: „Monda, finele bivalatului” (probabil o formă comercială de prezentare a bismutului, bivalat de bismut?!), din care făcuse 11 flacoane. Între 19 aprilie 1939 şi 18 iunie 1939 face 24 de injecţii la doctorul Ghinsberg, reprezentînd a treisprezecea lui cură. Între 23 august şi 2 octombrie 1939, cura a paisprezecea, începută cu doctorul Ghinsberg şi continuată, din cauză că medicul a fost concentrat, cu doctorul Ştefănescu; la sfîrşitul celor 20 de injecţii cu nu ştim ce medicament, în 2 octombrie 1939, pacientul are „Tensiune 15,8!!”.

În 4 ianuarie 1940 se dă din nou pe mîna doctorului Monda, „1. Încep Monda”, care-i face 20 de injecţii: „Monda 20, final (1.500)”, notează el în 19 februarie 1940, la încheierea celei de-a cincisprezecea serii de tratament. În lunile următoare îşi supraveghează atent sănătatea, tresărind la orice; lipsa de chef de lucru îl face să bănuiască revenirea bolii, iar oboseala îi pare „suspectă”. Următoarea serie de injecţii consemnată în agendele sale, a şaisprezecea în timp, o face abia între 12 iunie şi 13 iulie 1940, dar la încheierea ei Lovinescu notează „Monda 18 sfîrşit seria III a acestui an”. În august, „fenomenele de boală remarcate zilele acestea se agravează”, ceea ce-l duce la disperare, căci „va trebui să suspend lucrul” – fapt care însă nu se întîmplă.

În 5 septembrie 1940 este „Rău – extrem de rău, incapacitate de lucru; să cad de mai multe ori în stradă”, iar cum starea lui nu se îmbunătăţeşte, se întreabă: „Să fie şi un acces ureic?”. Aşa că în 16 septembrie 1940 „hotărăsc analize şi [dr.] Nicolau”, iar în 17 septembrie face „analize complecte” la Institutul Cantacuzino, al căror rezultat nu-l transcrie şi nu îl comentează în agende; doctorul Nicolau, la care s-a dus în 20 septembrie, l-a liniştit şi i-a recomandat „continuare” – drept care a început o nouă serie a tratamentului la doctorul Monda, pe care a urmat-o pînă în 19 noiembrie, deci vreme de două luni; în acest interval, a făcut 29 de injecţii cu un medicament nenumit şi 7 cu „Betaxin” – adică nu altceva decît vitamina B1. Toată toamna a fost urmărit de „panica hemiplegiei”, „senzaţia hemiplegiei”, teamă pe care doctorul Ghinsberg, întîlnit din întîmplare în 2 octombrie la librăria Alcalay, i-a transformat-o în teroare: „o convorbire cu [doctorul] Ghinsberg la Alcalay îmi dă convingerea unei apropiate hemoragii” [cerebrale, presupunem].

În 13 decembrie 1940, „inactiv. Bolnav”, este sfătuit de doctorul Monda să facă o cură cu un preparat nou, prescurtat de el ca „naiodin”, denumire întreagă „naiodinol”, adică un preparat pe bază de iod, pe care pacientul o urmează între 16 şi 23 decembrie; ar fi a optsprezecea serie terapeutică. Iar în 7 ianuarie 1941 marchează o serie nouă din terapia de bază cu „bivalat”, de data asta completat cu „naiodinol”, din nou făcută de doctorul Monda, încheind tratamentul în 26 februarie. O nouă cură, executată de Monda, se petrece între 5 mai 1941 şi 1 iulie 1941; următoarea începe în primele zile ale lunii septembrie şi durează pînă în 22 octombrie 1941, injecţiile fiind făcute iniţial de doctorul Monda, iar după mobilizarea acestuia, de doctorul Ghinsberg.

Pierderea unui caiet de Agende, cu însemnări între 8 februarie 1941 şi 27 mai 1943, face cu neputinţă de reconstituit evoluţia bolii lui Lovinescu şi a terapiilor urmate de el în acest interval. Oricum, nu i-a mers bine, în mai 1943 se afla în Sanatoriul Antoniu al doctorului N. Lupu, de unde scria răspunsul la Manifestul Cercului Literar de la Sibiu; tot acolo, după propria lui mărturisire, a scris „Postfaţa” la Antologia scriitorilor ocazionali. În 27 mai 1943 era acasă, cu diagnosticul de „cancer”, „cancer, dar nu mai cred nici eu” (27 şi 28 mai 1943). După atîţia ani de spaime şi tratamente permanente, spera, în ciuda subfebrilităţilor vesperale, că mai este capabil de „o nouă decolare” (12 iunie 1943), poate şi pentru că avea, cu disperarea transformată în speranţă a celui grav atins, o mare poftă de scris. Peste zi scria, însă serile cu temperatură şi mai ales nopţile erau înspăimîntătoare. Un al treilea icter îi grăbeşte evoluţia. Pacientul face ascită şi notează sec că „Dropica mă plictiseşte” (30 iunie 1943). În timp ce lumea din jur, inclusiv ultima prietenă a lui Lovinescu, „Popea”, cea pentru care trăise într-o mereu iritată umoare, pleca în vacanţă, el îşi trăia ultimele pofte de dinainte de moarte: „Mănînc primul pui fript. Alte libertăţi acordate” (3 iulie 1943). O încercare de puncţie pentru ascită, făcută de doctorul Weinberg, eşuează. Monda încearcă să-i uşureze hidropizia cu injecţii de salyrgan, dar „n-are efect”. Este ultima lui cură, de altfel. „Umflat copt” sau „umflat ca un pepene”, renunţă la ultima puncţie: „mă demit pentru puncţie” (12 iulie 1943). Un alt medic, Amărăzeanu, îl planifică, luni, 12 iulie, pentru „miercuri”, deci pentru 14 iulie, la o nouă „puncţiune”, care n-a mai avut loc, se pare. Jurnalul se opreşte în 12 iulie. Căci moartea, pe care o invocase franciscan drept „multaşteptatul Crainic izbăvitor, care-l dezleagă pe om de cazna lui” („Schiţă biobibliografică”, semnată „Anonymus Notarius”), venise pînă la urmă. Dicţionarele dau ca dată a morţii ziua de 16 iulie 1943; editoarea Gabriela Omăt dă ca dată a sfîrşitului „miercuri 15 iulie”, ceea ce este imposibil: ori a fost miercuri, 14 iulie, ori a fost joi, 15 iulie.

Ce boală sau ce boli a avut deci Lovinescu din 1936 pînă la moarte? Consultarea regulată a doctorului Ştefan G. Nicolau, dermatolog renumit, ale cărui recomandări le urmează, sugerează o boală de altă natură decît litiaza renală. Bismutul, folosit de Monda încă de la primele tratamente, în urma acelei prime analize – care? – intens pozitive, mereu prezent în terapiile urmate de Lovinescu sub prescurtările „bis.” şi „bism.”, nu este un preparat prescris pentru litiaza renală.

*

În 4 iunie 1942, Klaus Mann a fost „provizoriu refuzat” la înrolarea în armata americană – căci „medicul militar nu este mulţumit de mine”, recunoaşte tînărul scriitor în romanul său autobiografic Der Wendepunkt, ein Lebensbericht. Este momentul cînd, de fapt, i-a fost descoperită contaminarea recentă cu treponela pallidum. După ce doctorul Gumpert, prietenul său şi al întregii familii Mann, l-a anunţat că este bolnav, pacientul a intrat în adevărate „crize de disperare”: „De-a lungul mai multor zile am fost foarte aproape de sinucidere” (8 iunie 1942), notează fiul cel mai mare şi ultraexcentric al lui Thomas Mann, adăugînd că numai gîndul la Erika, sora sa, de care l-a legat o iubire androgină, şi la „Mielein”, adică la mama lor, de care de asemenea era profund legat, l-a oprit. În anii 1930 şi la începutul anilor 1940, antibioticele, cu rezultatele lor extraordinare, nu existau încă, sau, cazul penicilinei, abia începeau, din 1943, să fie folosite experimental. De la începutul lunii iunie pînă la sfîrşitul lunii octombrie 1942, doctorul Martin Gumpert l-a tratat pe Klaus, conform protocolului medical al epocii, cu injecţii combinate de „Wismut” (bismut, 36 la număr) şi de „Salvarsan” (12 la număr).

Aşadar, cam în aceeaşi perioadă cu Lovinescu, dar un timp mult mai scurt, Klaus Mann s-a tratat cu măcar unul dintre medicamentele folosite de criticul român, cu bismut.

Al doilea medicament din tratamentul lui Klaus Mann, salvarsanul, este un preparat descoperit în 1909 şi folosit curent de-a lungul întregului secol trecut. În anii imediat următori primului război mondial, Mihail Bulgakov l-a administrat şi el, în scurta lui carieră de medic, pacienţilor săi de la ţară, sub formă de perfuzii, punîndu-şi mari speranţe în puterea lui de vindecare (iar ca al doilea „medicament magistral”, prescria „unguentul de mercur”). Lui Klaus îi era injectat în braţ şi s-a dovedit a fi foarte dureros. Pentru fazele prime ale bolii, medicamentul este eficient şi se foloseşte şi astăzi, de altfel, ca neosalvarsan.

Dacă în foarte greu descifrabilele agende lovinesciene prescurtarea „solo/solu” ar fi o lecţiune eronată, în sensul că primul o ar putea fi de fapt a, iar al doilea o, descifrat ulterior drept u, ar putea fi de fapt v, atunci ar însemna că Lovinescu a scris „salv”, prescurtare de la „salvarsan” – ceea ce ar însemna că Lovinescu a urmat acelaşi tratament precum Klaus Mann (fără însă ca asta să însemne automat că ar fi avut aceeaşi boală).

Deşi se tratase conştiincios, în 7 septembrie 1942 Klaus Mann a mai fost refuzat o dată la înrolare. În final însă, în urma tratamentului urmat cu regularitate şi îndurat cu răbdare, a fost declarat vindecat de infecţia lui primară cu sifilis şi, în 14 decembrie 1942, a fost în sfîrşit înrolat.