© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4012-6

ISBN PDF: 978-973-46-4013-3

ISBN print: 978-973-46-3806-2

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Eugeniu Filimon

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IOAN T. MORAR (n. 13 aprilie 1956, Şeitin, judeţul Arad) a absolvit, ca şef de promoţie, în 1981, Facultatea de Filologie a Universităţii din Timişoara, secţia română-franceză. În perioada 1981-1986 a fost profesor de limba şi literatura română la Liceul Industrial „Textila“ din Lugoj. Din 1987 devine redactor al revistelor Viaţa studenţească şi Amfiteatru. După 1989 lucrează la Cuvântul şi Alianţa Civică. Între 1990 şi 1991 este redactor-şef la „Varietăţi“, TVR, de unde pleacă prin demisie. Este membru fondator al Academiei Caţavencu. Din toamna anului 2004 până în 2009 este şi senior editor la Cotidianul. A realizat mai multe emisiuni de televiziune, activând, până în 1996, în grupul Divertis. În 2010 a fost numit consul general la Marsilia, funcţie din care a fost schimbat în 2012. Este membru al Uniunii Scriitorilor din România. A publicat volumele de versuri: Vară indiană (Albatros, Bucureşti, 1984; volum distins cu premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor), Fumul şi spada (Cartea Românească, Bucureşti, 1989), Şovăiala (Brumar, Timişoara, 2000; volum distins cu premiul pentru poezie al Uniunii Scriitorilor), Neruşinarea (Brumar, Timişoara, 2003) şi Paloarea (Brumar, Timişoara, 2010). Poeziile sale au fost traduse în engleză, franceză, polonă, spaniolă şi maghiară, în antologii şi reviste culturale. La Editura Polirom a mai publicat Lindenfeld (ed. I, 2005; ed. a II-a, 2006; ed. a III-a, 2013; roman distins cu Premiul Naţional de Proză al Ziarului de Iaşi) şi Cartea de la capătul lumii. Noua Caledonie: la un pas de Paradis (2007).

Cuvântul autorului

Acest roman este o ficţiune care s-a intersectat, în mod inevitabil, cu unele personaje reale, ale căror replici în cadrul lui ţin tot de ficţiune.

Documentele reproduse cu italice în text au fost preluate, cu aprobarea autorului, din culegerea Documente privind deportarea ţiganilor în Transnistria, vol. I-II, culegere alcătuită şi studiu introductiv de Viorel Achim, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 2004. Din acelaşi volum a fost preluat şi textul reprodus în addenda, grăitor pentru evenimentele descrise în roman.

Ţin să le mulţumesc din toată inima următorilor:

Lui Viorel Achim, istoric de mare anvergură, pentru acribia cu care a citit manuscrisul şi mi-a furnizat informaţii istorice foarte bine-venite în revizuirea finală a cărţii.

Lui Dumitru Boţan, pentru informaţiile şi observaţiile de ordin militar, care mi-au fost de un mare ajutor.

Lui Mircea Mihăieş, pentru atenţia şi răbdarea pe care mi le-a acordat de-a lungul scrierii acestui roman, pentru lectura critică, sugestiile şi încurajările din acest răstimp.

Soţiei mele, Carmen Morar, care mi-a fost alături, ca întotdeauna, în această aventură literară.

Lui Claudiu,
care a crezut în această carte înaintea mea

Istoria se repetă.

Doar învinşii se schimbă.

Partea întâi

Trădarea

1

Profesorul Floroiu nu era un geniu, asta ţi-o spunea tot timpul, cu un fel de mândrie: „N-oi fi eu un geniu, dar…“, şi apoi venea cu nişte elemente care să confirme absenţa geniului: banalităţi forjate în fraze curgătoare, cu neologisme sau cuvinte rare, cu informaţii la îndemâna oricui şi citate din cronici literare. Îi privea cam de sus pe colegii lui de la alte discipline, mai ales pe ofiţerii care predau şi cărora le spunea din când în când ceva ce el credea că e o glumă bună: „Tragi cu puşca, nu ia foc, ofiţeru-i cu noroc!“. Nimeni nu se mai supăra din cauza asta, îl luau ca atare: „Ce să-i faci, nu e un geniu“. „Dom’ Floroiu, niciodată nu-i târziu, cereţi să vă încorporeze la geniu“, i-a trântit-o într-o dimineaţă căpitanul Burghelea de la Tactici Militare. Şi toată cancelaria a râs, dar asta nu l-a împiedicat pe profesorul Floroiu să-şi decline în continuare apartenenţa la categoria geniilor. „Glume de cancelarie, ce să facem şi noi“, a încercat el să dreagă busuiocul, dând la o parte o scamă inexistentă de pe cravata cu vechi state de serviciu, cu un oarecare luciu în zona nodului. „Haine puţine, dar bine purtate“ era o expresie care-i venea ca şi cum ar fi fost făcută pe măsură, la comandă. Profesorul Floroiu avea, desigur, defecte, nu era un geniu, dar avea şi o calitate pe care toţi colegii o apreciau: nu se supăra sau, chiar dacă se supăra, nu-l ţinea mult. Şi mai avea ceva, un instinct al dreptăţii care făcea să fie luat drept arbitru în tot felul de dispute ivite în pauzele dintre ore. „N-oi fi eu un geniu, dar cred că dreptate are domnul Cutare“ era fraza care stabilea câştigătorul şi verdictul nu se punea la îndoială.

— Şi zi-i aşa, mă Nicolaule, mă, băiat frumos şi fără griji, la tema de compunere de mare anvergură intelectuală „Amintiri din copilărie“ tu-mi scrii sec şi condescendent: „Eu nu am amintiri din copilărie“? Ar fi trebuit să te trântesc, elev fruntaş Nicolau! Dar zeiţa Fortuna pesemne că a vegheat în preajma ta şi încă îţi mai dă târcoale: te-ai salvat briliant, subliniez, briliant, cu eseuaşul despre importanţa lecturilor în copilărie. Frumos scris, convingător, remarcabil. Chiar asta făceai, stăteai toată ziua şi citeai cărţi? Nu băteai o minge, nu mergeai la bâlci, nu te scoteau părinţii la o prăjitură? Nici eu, că sunt profesorul vostru de română, nu am citit atâta în copilărie. N-oi fi eu un geniu, dar poate matale oi fi frun geniu!

— Domnule profesor, chiar nu am amintiri din copilărie. M-am sustras banalului ludic prin lectură, îi răspunse elevul fruntaş Georgian Nicolau, făcându-i jocul expresiilor nefireşti. Am favorizat cititul şi am neglijat jucatul prin ţărână. Şansa unor copii a fost că au avut tovarăşi de joacă în vecini. Şansa mea a fost că am avut o bibliotecă în vecini. Iar între noi a fost dragoste la prima vedere.

— Frumos spus, ai neutralizat eşecul inadecvării la tema precisă „Amintiri din copilărie“, meriţi nota cea mare. Stimaţi elevi, deşi apreciez relevant lucrările voastre, strict circumscrise memoriilor infantine, vă pot recomanda, desigur, când aveţi vreme şi propensiune, să citiţi eseuaşul colegului vostru. Există, nu aveţi cum să ştiţi, un scriitor austriac, Musil, dar nu contează cum îl cheamă, care a scris un roman în germană, Omul fără însuşiri. Parafrazând, elevul fruntaş Georgian Nicolau a încercat să creeze, în româna noastră, Omul fără amintiri. Şi întrucât curgerea nemiloasă a timpului aduce în atenţia noastră, chiar acum, recreaţia, puteţi ieşi din clasă.

Singura lui variantă ca să respecte tema de la română ar fi fost să inventeze şi amintirile din copilărie, aşa cum şi-a inventat bunicul grec de la care are numele Nicolau, care i-a luat locul celui ţigănesc Nicolae, numele cu care s-a născut, aşa cum şi-a inventat mătuşa din Bucureşti care l-a crescut după ce a rămas orfan de ambii părinţi. Nu avea ce să evoce din copilăria lui tristă, nu voia să vorbească despre sărăcie, despre mahalaua ţigănească în care a trăit, despre viaţa-n bordei şi pe lângă bordei, despre zilele în care mâncau doar o zeamă acră cu ierburi uscate. Ce să scrie acolo? Nu era să înşiruie emblemele mizeriei pe care le vedea în fiecare zi, precaritatea vieţii din vechea şatră devenită o mahala a comunei. Nu e un material pentru o compunere şcolară şi nu vedea pe cine ar fi interesat evocarea unui întuneric pe care nu şi l-a dorit nimeni, dar de care au parte doar unii. Cum să le spui celorlalţi că ai trăit primii ani la marginea robiei, în mocirla dispreţului celorlalţi? De ce să afle ei despre toate astea? Doar să aibă impresia că-i culpabilizezi, că le reproşezi normalitatea copilăriei lor? Să recunoască, acum, ceea ce a ascuns de la bun început, de la prima intrare pe poarta Liceului Militar, să recunoască deci, senin, dintr-odată, numai pentru că li s-a dat să scrie o compunere banală, că e ţigan? Doamne fereşte! Ceea ce nu ne mai amintim poate că nici nu s-a întâmplat, iar pentru Georgian aproape totul nu s-a mai întâmplat pentru că a pus între el şi copilăria lui tristă, reală, un zid de cărţi luate de-a valma de la Preotul Dragomir, apoi de la şcoală şi, mai pe urmă, de la domnul Calimachi, ultimul boier din Tărtăşeşti. Cărţi luate în dezordine, citite de-a valma, dar primite cu aceeaşi bucurie de un copil care nu avusese nicio bucurie adevărată până atunci. De la întunecimea bordeiului la frenezia luminoasă a cititului, ce schimbare de lume, şi-a zis mai târziu, cu mai multă seninătate şi indiferenţă decât acum. Compunerea lăudată de profesorul Floroiu a fost actul oficial, în scris, de despărţire. Spunea adio copilăriei petrecute în Ţigănia din Tărtăşeşti. Gata, a renunţat definitiv la amintirile acelea cu iz de mucegai, de fapt, aproape că nici nu le mai avea. Uitarea a crescut peste copilăria lui ca o iarbă peste ruinele conacului pe care îl văzuse arzând pe când avea doar cinci ani. Era singura amintire pe care ar fi putut să o evoce, nu-l implica direct, nu era prea clară şi era singura în care răul nu i se întâmpla lui. Peste ruinele copilăriei lui, peste iarba grasă a uitării şi-a fabricat un fel de copilărie ideală, o utopie personală fragilă, căci venea din cărţi. O copilărie în care răsărea soarele, în care era îmbrăcat cu haine curate, avea de mâncare şi părinţii îl plimbau cu şareta, îl duceau la bâlci şi-i povesteau despre bunicul bogat din Grecia, refugiat la Bucureşti. Copilărie de hârtie în locul unei copilării de noroi. „N-o fi un geniu domnul profesor Floroiu, dar tare mi-a mai plăcut titlul lui: Omul fără amintiri. Ăsta sunt eu.“

În vacanţa de Crăciun, prima lui vacanţă de la Liceul Militar, Georgian nu s-a întors la ai lui, a plecat într-o tabără de iniţiere în schiat plătită de FAOR, Fundaţia pentru Ajutorarea Orfanilor de Război. Aceeaşi fundaţie care-i dădea şi o bursă, nu foarte mare, nişte bani de buzunar care, bine chibzuiţi, îi ajungeau lui Georgian pentru nevoile zilnice şi chiar să pună ceva deoparte. Cum nu avusese niciodată banii lui, sumele primite în fiecare lună îi păreau mici averi pe care le drămuia cu maturitate. La început chiar i-a fost teamă: „Dacă îmi cere cineva banii înapoi?“. O grijă care nu era chiar neîntemeiată, tatăl lui nu murise în război, fusese rănit acolo, dar s-a stins după patru ani, în cocioaba lor, de TBC. La primărie l-au trecut că a murit din cauza rănilor şi aşa a rămas, pe adeverinţa pentru liceu Georgian figura ca orfan de război. Tabăra s-a ţinut lângă Buşteni, într-o cabană a armatei. În două dormitoare mari erau băieţii, două duzini, şi, în alt corp de clădire, într-o cameră mai mică, şapte fete, orfane de război şi ele. Georgian era pentru prima dată într-un grup cu nişte fete de vârsta lui. Pe surorile lui mult mai mici le repezea, le socotea nişte fiinţe mărunte care produc doar zgomote şi smiorcăieli. Acum, cu cele mari nu ştia să se poarte şi a abandonat repede ideea de a se împrieteni cu vreuna, în fond, are viaţa în faţă. Iar la această decizie de abandon l-a ajutat şi faptul că niciuna din fete nu era vreo frumuseţe. Seara, după cina de la şapte, până la stingere, mergea în dormitor şi citea din biblioteca pestriţă a cabanei, în vreme ce restul lumii se hârjonea în zăpadă. În seara de Ajun s-au adunat în jurul unui brad din curte, împodobit sărăcăcios cu nişte beteală „de pe inventar“, au aprins un mic foc de tabără şi au colindat. Experienţa lui Georgian de la biserică i-a prins bine, avea un repertoriu de colinde bogat, a cântat singur două şi a fost răsplătit cu aplauze. Asta l-a făcut să roşească uşor de emoţie, deşi el nu ar fi recunoscut, ar fi spus oricui că e din cauza gerului. Peste o săptămână, în jurul aceluiaşi brad, „la cumpăna dintre ani“, cum a spus comandantul taberei, locotenentul Peteanu, au ciocnit un pahar de vin roşu, au dat mâna între ei şi, între urări, Georgian a pupat primele şapte fete din viaţa lui.

De Paşte nu s-a organizat nimic cu FAOR, aşa că în zilele de vacanţă a trebuit să se întoarcă acasă. Şi-a luat valiza de lemn şi sacul de spate primit la „efecte“, în care a pus nişte cărţi luate de la bibliotecă pentru toată vacanţa. După şapte ore în care a schimbat trenul în Gara de Nord, a avut noroc, în gară la Petreşti a prins căruţa de la magazinul sătesc care-l aştepta pe nea Dumitru. L-a ajutat să descarce din tren şi să încarce sacii şi lăzile cu marfă de la angrosiştii din Bucureşti, iar ca răsplată a fost luat şi el sus, ca să nu-şi rupă bocancii pe drum.

— Şi zici că eşti la Liceul Militar din Câmpina? După uniformă, zic.

— Da, nea Dumitre, la Liceul Militar sunt.

— E greu sau te duce capul?

— Nu-i foarte greu şi nu mă laud, dar mă duce şi capul.

— Băiete, e bine că eşti dăştept, învaţă carte, că altfel rămâi toată viaţa în ţigănie. Iar mie îmi pare că meriţi mai mult. Te ştiu de la biserică, te-a lăudat şi dom’ părinte. Ar fi păcat de tine să dai în obiceiurile rele… Vezi cum e lumea de rea, dacă trece un ţigan pe stradă încuie poarta. Bine, nu toţi sunteţi la fel, dar majoritatea… dacă vrei să nu mai fii ţigan, mută-te din ţigănie, prima dată.

Georgian cunoştea discursul ăsta, nu exact cu aceleaşi cuvinte, dar acelaşi în esenţă. Îl cunoştea pentru că şi-l spunea şi el, se încuraja ca să poată părăsi ţigănia natală, toate eforturile lui erau în această direcţie, să scape de eticheta de pe frunte, să se elibereze, să fie altul. Chiar ascunzându-şi originea, acoperind-o cu un strat protector de minciună. Lui nea Dumitru nu putea să-i spună că el nu e ţigan, că-l cheamă Nicolau, nu putea să-i pomenească despre strămoşii greci, despre familia lui, bogată odinioară, scăpătată şi secerată de boli. Pentru Dumitru şi pentru tot satul el era un ţigănuş mai dezgheţat care se ţinuse de şcoală. Pentru colegii lui de la Liceul Militar deja era un român capabil, un viitor ofiţer. Schimbarea de identitate reuşise acolo, dar nu era valabilă aici, unde revenea la rădăcinile amare ale adevăratei lui vieţi pe banca unei căruţe cu marfă de la Bucureşti.

2

Cum a ajuns aproape de marginea satului, unde începea ţigănia, Georgian şi-a dat seama că lucrul cel mai greu de suportat va fi mirosul. Care intră în haine şi nu-l scoţi cu una, cu două, trebuie să treacă o vreme ca să iasă din ele sau ca să te obişnuieşti cu el. Deja l-a izbit mirosul de fum, de acreală şi de fecale uscate şi ar fi făcut bucuros cale-ntoarsă dacă ar fi avut unde să meargă. Era clar, îi va intra în haine şi asta îi va face pe colegii lui de liceu să se întrebe ce-i cu el, de unde vine mirosul, apoi, din aproape în aproape, după ce vor identifica sursa, se vor întreba de unde vine cu adevărat el, elevul fruntaş cu strămoşi greci, tăcutul care nu avea amintiri din copilărie. Toată minciuna lui iscusită, salvatoare, toată noua lui identitate se puteau nărui de la un nenorocit de miros, de la izul degradant de fum acru de bordei. Cât a trăit acolo nu a simţit atât de tare mirosul, în general mirosurile proprii nu le simţi, te-ai obişnuit cu ele, fac parte din tine, nu te deranjează. Iar la şcoală, în sat, mirosul lui de bordei nu era mult mai îngrozitor decât mirosul celorlalţi copii, mirosuri de grajd, de oi, de fum de coceni, de usturoi pus abundent în mâncăruri şi râgâit în clasă şi de nespălat. Domnul învăţător începea întotdeauna ziua cu o deschidere largă a tuturor geamurilor. Le spunea copiilor că e pentru a li se oxigena creierul, dar de fapt, Georgian îşi dădu seama acum, sărmanul om lupta cu miasmele unei clase întregi. După cum şi pentru el lupta cu mirosul va fi în centrul acestei vacanţe. Lupta cu mirosul fostei sale vieţi. Poate primăvara îl va ajuta, o vreme mai călduţă va face ţiganii să renunţe la focul din colibe, vor scoate ceaunele pentru fierturi afară, iar vântul va duce departe de el fumul înecăcios care ar putea să-i impregneze hainele şi să-l întoarcă, accidental, în pielea lui de ţigănuş norocos pe care-l duce capul mai tare decât pe alţii. Îl va ruga pe părinte să-i ţină cufărul de lemn în biserică, acolo va pune hainele lui bune, uniforma la care ţine atât de mult. Chiar dacă le va pune în magazie cu lumânările şi cu tămâia, mai bine să miroasă a tămâie decât a bordei îmbâcsit de fum pestriţ. Şi poate că aşa, simţind mirosul de tămâie când se va întoarce la Liceul Militar, asta va alunga de la el păcatul trufiei care îi va da târcoale, din când în când, toată viaţa.

Ar fi trebuit să fie încercat de bucuria revederii, aşa scria în toate cărţile pe care le citise: trebuie să fii încântat când te întorci în locurile natale, inima bate mai tare, ochii ţi se împăienjenesc de emoţie. Şi te bucuri de cei dragi. Nu reuşea să distingă bucurie în ceea ce simţea, era un amestec de teamă şi de curiozitate. Se temea ca reîntoarcerea în vacanţă să nu devină definitivă, să nu se întâmple ceva care să-l împiedice să revină în lumea pe care o alesese şi pe care voia să o servească. Să apară ceva neprevăzut şi să spulbere noua lui identitate, încă fragilă. O identitate pe care aici trebuia să o ascundă de familie şi de lumea din ţigănie, aşa cum la liceu ascundea faptul că e ţigan. Da, îi era teamă ca nu cumva uşa prin care se strecura înapoi în viaţa lui reală să se închidă în urma lui, definitiv. Dar era şi curios în acelaşi timp, se întreba cum va vedea lumea în care a crescut şi pe care a părăsit-o, dacă se va putea readapta la sărăcia de zi cu zi, la mâncărurile fără gust, la dormitul înghesuit prin cotloanele colibei de deasupra bordeiului. Norocul lui era că trebuia să stea doar două săptămâni acasă, în acest „acasă“ de care nu era mândru. Iar la vară, deja se decisese, nu va veni pentru trei luni în vacanţă, nu va călca pe aici, va încerca să-şi găsească ceva de lucru în Bucureşti, băiat de prăvălie, vânzător de ziare, orice, numai să nu mai trebuiască să treacă dintr-o parte în alta, dintr-o ascunzătoare în alta. Verdele sfârşitului de aprilie dădea ulicioarelor din ţigănie un aer mai prietenos, urzicile nu se făcuseră destul de mari ca să fie culese, aşa că aerul trist nu mai era aşa trist. Nu erau prea mulţi ieşiţi din bordeie, nu era destul de cald încât să stai afară ore în şir.

— O venit Jorjan, mă, o venit Jorjan! – vestea dusă de un flăcăiandru murdar, sărind de pe un picior pe altul, îmbrăcat într-un cămeşoi de căpătat a ajuns la cocioaba familiei înaintea lui.

Nuţa i-a ieşit desculţă în cale, aproape alergând. S-a oprit cu un metru în faţă, a deschis larg braţele, a izbucnit în lacrimi şi, dintr-un salt, l-a strâns la piept. Primul lucru pe care l-a simţit, oarecum mirat, Georgian a fost mirosul de săpun bun, de faţă, pe care îl emana mama lui. Hainele aveau tot repertoriul de mirosuri de bordei, dar faţa tinerei lui mame era spălată, strălucea şi mirosea frumos. „Oare a făcut-o pentru mine?“

— Puiu’ meu, băiatu’ meu, rumânu’ meu, ai venit pă la noi. Doamne, eşti în vacanţă, nu? Nu te-or dat afară? Zâ-mi că nu te-or dat afară.

— Nu, mamă, nu m-au dat afară. Am ieşit primu’ la carte. N-au de ce să mă dea afară. Am venit numai în vacanţă. Şi plec înapoi! zise, ca să clarifice din prima faptul că se afla doar într-un scurt popas în lumea pe care o părăsise.

— Frumoasă uniformă ai. Îţi stă bine îmbrăcat în ea. Aşa o fost şi tac-tu, săracu’, când o plecat pă front, la război. Stai să mă uit la tine: o, ai mustăcioară, Jorjane, ce frumos te-ai făcut. Parcă ţi-s ochii mai albaştri. Eşti un bărbăţel.

— Şi tu eşti frumoasă, mămicule, tânără şi frumoasă.

Georgian nu făcea doar un compliment de fiu care-şi vede mereu mama frumoasă, Nuţa chiar era o femeie după care întorceau capul şi românii. „Parcă-i pictată“, ziceau.

— Auzi, îi acasă Licu?

— Az nu îi, vine poimâine, îi dus la nişte ţâgani din Buzău să le vândă un cal. Dacă nu să-mbată o săptămână, vine poimâine.

Licu era tatăl lui vitreg, un ţigan masiv, în faţa căruia nu crâcnea nimeni, cam violent din fire, care a furat-o pe Nuţa cu tot cu cei trei copii şi a dus-o la el în cocioabă. Nu o furase de la nimeni, o furase din singurătatea ei, pentru că de când murise Culai, tatăl lui Georgian şi al surorilor lui, Nuţa trăia singură cu cei trei copii. În rest, Licu fura cai.

— Mi s-o jurat pă viaţa lui că nu-ţi mai zâce nici dă-te-ncolo. Îi pare rău dă palma aia dă atunci. Zâce că nu mai face, că va fi cu tine ca un tată. Da’ şi tu să-i zâci tată.

— N-am nevoie de un tată ca el, nu mai am nevoie de tată, mă descurc singur. Mai tată mi-e popa Dragomir. Armata o să fie adevăratul meu tată.

— Intră în casă, îi zise Nuţa când au ajuns în faţa cocioabei.

Oricum era o cocioabă mai mare decât celelalte, că nu se lăsa Licu mai jos de alţii. Aveau două încăperi, una în care trăiau, iar noaptea dormeau copiii, şi una mai mică, în care dormeau Nuţa cu Licu, atunci când el era acasă şi nu pândea grajduri, nu călărea în întuneric sau nu fugea de jandarmi.

— Hei, Jorjane, ai venit! i-a sărit în faţă Nela, sora mijlocie. Noroc! – şi i-a întins mâna, apoi l-a pupat pe obraz.

În spatele ei, Frosa se ruşina de fratele mai mare şi abia după ce a jucat sfiala câteva clipe i-a întins mâna şi obrazul, să o pupe. Georgian a scos din buzunar o pungă cu bomboane acrişoare şi le-a dat surorilor lui să şi le împartă. „Bomboane de-alea bune, de la rumâni!“

„Doamne, parcă nici n-am fost plecat!“, şi-a spus Georgian spre seară, când şi-a aşternut locul de culcare lângă perete. Era răscolit, îl apucase un fel de milă de familia lui, de neamul lui, de toţi ţiganii care trăiau în mizeria aia. O viermuială pe care o vedea, acum, cu alţi ochi, o viermuială din care făcuse parte, dar din care îşi dorise să scape. Când vezi că se poate şi altfel, că viaţa mai bună e aproape peste drum, Doamne, ar trebui să-i lumineze şi pe ei, să născocească o cale, ceva ca să-i scoată de aici, să-i aşeze într-o lume mai senină, mai sănătoasă, mai curată. Apoi şi-a dat seama că mila e un fel de capcană. Nu trebuia să se lase cuprins de ea. Mila e un sentiment de mâna a doua, dar e o slăbiciune de mâna-ntâi. „Doamne, ajută-mă să nu mă complac aici, ajută-mă să plec şi să nu mă mai întorc“, a spus el într-un fel de rugăciune. Era iritat că nu şi-a mai găsit caietul în care îşi trecuse câteva poezii pe care le scrisese în zilele lungi petrecute în curtea bisericii, pe bancă, după ce citea cîte un poet. Nu a luat caietul cu el la Liceul Militar, de teamă să nu-l descopere vreun coleg şi să râdă de el, că e sentimental. L-a lăsat într-o ladă cu hainele lui. A tot întrebat cine l-a luat şi până la urmă Nela i-a spus că avea nevoie de foi pentru cornet, se dusese să vândă seminţe în gară la Ploieşti. Poeziile lui au ajuns ambalaje rudimentare în cine ştie ce mâini, abandonate cine ştie unde după epuizarea conţinutului. Dacă măcar unii dintre spărgătorii de seminţe le-ar fi citit! Poate că poeziile lui erau bune, nu mai ţinea minte niciuna, dar şi dacă nu erau bune, conţineau ceva din trăirile lui. Era inspiraţia lui sau ceea ce credea el că e inspiraţie. Momentul acela în care cuvintele par să se supună şi mersul lumii se lasă fotografiat în câteva rânduri, răspândindu-se în sunetul misterios al rimelor. În fragmentele lui de sensibilitate făcute cornet, cineva şi-a băgat degetele şi a ciugulit, una câte una, seminţele de floarea-soarelui. Şi poate că, îşi imagina el, seminţele acelea au avut un gust greu de prins în cuvinte.

A doua zi după ce a ajuns acasă a ieşit aproape furişându-se din mahalaua ţigănească şi a plecat spre biserică, ducând cu el cufărul în care îşi împăturise frumos uniforma şi mantaua, să le protejeze de miasmele vechii lui vieţi. A bătut în poarta casei parohiale; a ieşit chiar părintele Dragomir, care l-a primit cu multă bucurie, l-a poftit în casă şi, fără să pună vreo întrebare, i-a găsit loc imediat valizei de lemn. „Da, e mai bine, fiule, să nu îngădui mirosurile neplăcute. Îmi place că eşti prudent, adică înţelept. Dacă ar fi măcar zece la sută din români ca tine, alta ar fi viaţa noastră.“ Preotul nu ştia nimic despre „românizarea“ lui Georgian şi nici nu avea să afle vreodată. Nu a pomenit niciodată nimic despre asta.

Era treaba lui, taina lui. Ţiganul pe care-l ducea în spate, ascuns laolaltă cu toate amintirile lui din copilărie, cu umilinţele, cu prejudecăţile celorlalţi era crucea lui şi nu trebuia să-l ajute nimeni la asta.

— Jorjane, nu-i aşa greu la şcoală, nu?

— Nu, dom’ Părinte, e bine. Învăţ bine. Sunt cam primul la învăţătură şi primul şi la instrucţie.

— Bine ai făcut că m-ai ascultat. La seminar era mai greu. Nu zic de învăţătura teologică, nu zic de materii, la astea erai foarte bun. Şi la psalmodiere erai foarte bun. Dar nu te vedeam rezistând la făţărniciile unor colegi. Am avut şi eu în primul an un coleg ţigan care s-a retras. Era privit cu o milă pe care nu a mai suportat-o şi s-a dus cu Domnul. După câţiva ani l-am întâlnit, era pastor la adventişti. Nu şi-a pierdut râvna, doar şi-a refăcut-o, la pocăiţi. Bine, nu se compara cu tine. Dar nu-ţi ascund, asta e adevărat că sunt destui făţarnici la seminarii, mulţi făţarnici şi printre preoţi, Doamne, iartă-mă!

Georgian s-a gândit, o clipă, să-i spună toată povestea. Să aibă măcar un om cu care să discute despre asta. Dar s-a răzgândit la fel de repede cum s-a gândit, aşa că a trecut la următorul punct din planul cu care venise acasă.

— Dom’ Părinte, nu ştiţi, biblioteca de la şcoală e deschisă? Că aş mai citi ceva.

— Nu, da’ vorbesc cu preoteasa să-ţi deschidă. Acum au mutat toate cărţile din cancelarie într-o sală, e intrare separată. Dacă vrei, îţi dă cheia şi intri când vrei tu, ca să nu se mai ducă ea zilnic la şcoală.

— Păi, să nu zică cineva ceva…

— Ce să zică de doamna preoteasă? Nu văz cine ar putea zice ceva că un fost elev vine şi ia cărţi de la o bibliotecă model pe judeţ. Şi dacă zice cineva ceva, să vină la mine, să-l lămuresc cu citate din Scriptură!

A plecat spre ţigănie cu prima carte sub braţ şi cu cheia în buzunar. O strângea în mână, din când în când, ca şi cum ar fi fost cheia tuturor succeselor. De acum înainte va veni zilnic la bibliotecă. Şi va rezolva şi cu ieşitul la umblătoare. De asta îi era groază când se gândea că va veni acasă, că se va duce iar în grădină, că se va lăsa pe vine abia ascuns de tufa de stuf în spatele căreia familia lui îşi rezolva problemele post-alimentare. Nu doar ideea că va fi văzut din alte curţi îl deranja, în fond, asta era norma în ţigănie, toţi făceau aşa, în fundul curţii lor. Şi nimeni nu se mai uita la nimeni. Dar el deja se obişnuise cu normele sanitare de la liceu, cu hârtia igienică pe care o primea la raţie, cu pasta de dinţi şi crema de ghete. Frunzele de lipan sau alte buruieni i se păreau un semn al înapoierii. Îşi adusese cu el două suluri de hârtie igienică, unul rămas din raţie, celălalt cumpărat, le dosise în sacul de spate, nu avea rost să le dea şi celorlalţi, ei nu simţeau nevoia de hârtie igienică. Când nu ştii ce e „mai binele“, nu ai cum să ţi-l doreşti. Şi apoi, după plecarea lui, nu s-ar fi întors, din nou, la lipan şi la coceni de porumb şi nu s-ar fi simţit nedreptăţiţi de ceea ce înainte era starea normală de lucruri?

Înainte de a se duce la bibliotecă, moşmondea ceva prin colţul în care erau aşezate hainele lui şi sacul şi-şi rupea, din sul, o porţie aproximativ egală, zilnic, pe care o strecura în buzunar. Apoi lua cartea citită şi pleca spre bibliotecă. Avea cheia, la bibliotecă se intra separat de restul şcolii, direct din uliţă. Ajungea înăuntru, punea cartea adusă în raft, la locul ei, apoi îşi alegea alta, pe care o scotea şi o punea pe micul birou al doamnei preotese. După aceea trăgea zăvorul de la uşa a doua, care dădea în curtea şcolii, ieşea şi se îndrepta, în spate, spre veceuri. Erau două turceşti, pentru elevi, şi unul cu scaun de lemn, pentru profesori. S-a trezit, în prima zi, că intră la profesori. „În fond, nu mai sunt elev aici.“ Şi a făcut la fel în fiecare zi din cele două săptămâni de vacanţă, străduindu-se să citească o carte pe zi pentru ca, în onestitatea sa de viitor ofiţer al armatei române, să-şi poată justifica fiecare drum până la bibliotecă. Şi dincolo de ea. Bucuria lecturii, superioară, se adăuga unei bucurii a trupului, aceea de se folosi de un loc civilizat pentru nevoile sale zilnice.

Numai să nu se strice la stomac, asta era grija suplimentară. Că nu putea să meargă în crugul nopţii la bibliotecă, dacă pântecele i-ar fi cerut-o. Mânca, foarte atent, ce mâncau şi ceilalţi. Ca supliment de hrană pentru toţi adusese patru bucăţi de salam cumpărate din bănuţii economisiţi cu greu şi un caşcaval afumat plus o bucată de slănină, cumpărate toate dintr-o prăvălie ieftină, peste drum de Gara de Nord, între cele două trenuri. Aşa puteau să mai schimbe şi ei eternele fierturi de nu se ştie ce din ceaun, aşa îşi asigura o alimentaţie normală, care nu îi ameninţa frecvenţa mersului la bibliotecă.

Nela se tot ţinea scai de Jorjan, îl urmărea plină de curiozitate. Era aproape bărbat, avea un pic de mustăcioară şi sora lui era curioasă dacă se schimbase ceva, dacă diferenţele dintre băieţi şi fete cresc aşa de repede şi dacă şi lui i-a crescut păr în alte părţi, cum începuse să-i crească ei. Îl urmărea curioasă, doar-doar l-o prinde cu pantalonii în vine în spatele curţii. Şi după o săptămână de pândă, convinsă că a pierdut prilejul, l-a abordat direct, iar penumbra încăperii nu lăsa să se vadă dacă a roşit sau nu când a pus această întrebare.

— Jorjane, fratili meu, tu nu faci caca?

— Nu, a zis Jorjan, un NU destul de răspicat, care a retezat pe loc curiozitatea surorii sale, nu a mai lăsat loc la alte întrebări.

Văzând-o derutată, a vrut să o zăpăcească de tot şi i-a dat un răspuns suplimentar pe care Nela nu l-a înţeles nici atunci, nici mai târziu, nici în formă, nici în conţinut:

— Noi, elevii de la Liceul Militar, suntem antrenaţi să eliminăm dejecţiile prin lectură.

3

— Hai, consideră problema rezolvată, Georgianschi, îţi dau eu cheia de la cuibul meu de taină. Stai două-trei săptămâni, stai cât vrei; eu plec cu ai mei la Paris, că are tata treabă acolo.

— Nu mă simt în largul meu să accept. Dar sunt la strâmtoare, nu mă mai pot întoarce la mătuşa, că în locul meu, în cămăruţă, locuieşte infirmiera. Nu o poate lăsa singură, la cât e de bolnavă. Până la urmă accept generozitatea ta. Eşti un camarad desăvârşit, Ştefane.

— Hai, mă, ce naiba, trebuie să ne ajutăm între noi. Păi, nu suntem prieteni? Nu ne zic colegii „Cei Doi“? Nu e nicio problemă, e o cameră de serviciu într-un bloc lângă Cişmigiu, e curat, ai tot ce-ţi trebuie. Dacă vrei să lucrezi ceva, poate te ajută tata, că are legături. Să-l rog să te ajute?

— Ar fi o îndatorare exagerată. Sper să-mi găsesc ceva. Mă gândesc să merg la vreo tipografie, să mă ocup de corectură.

— Hai, că nu-i o idee rea, la cât eşti tu de bun la română, cred că faci treabă de calitate. Hai, că tata cunoaşte toţi şefii de la Universul.

— Bine, măi, Domnule Hai, se mai relaxă Georgian, folosind porecla pe care i-o dăduse lui Ştefan pentru că începea mai toate frazele cu un entuziasmant „Hai“.

Discuţia au purtat-o în ultima duminică înainte de vacanţa de vară, într-o plimbare în afara Câmpinei, pe un deal care părea al nimănui, lângă o livadă care pierduse lupta cu buruienile. Ştefan Velescu era singurul prieten al lui Georgian şi, deşi era foarte înstărit, tatăl lui fiind unul dintre cei mai buni avocaţi din Bucureşti (lucrase în cabinet la Delavrancea), nu făcea caz de starea lui materială, nu era ostentativ, dimpotrivă. Avea o modestie superioară, bine strunită, iar prietenia lor s-a dezvoltat firesc. Ştefan îl admira pe Georgian, vedea în el, dincolo de prestaţia lui şcolară, o persoană ambiţioasă, fără excese, un tânăr care-şi luase viaţa într-o foarte serioasă antrepriză. Într-un fel, se completau. Detaşarea lui Ştefan şi starea de veghe permanentă a lui Georgian, optimismul unuia şi circumspecţia celuilalt mergeau foarte bine împreună. Unul care avea totul, dar nu ştia prea bine ce voia şi celălalt care nu avea nimic, dar ştia cu precizie că vrea tot ce nu are. Doi reprezentanţi a două lumi diferite care s-au întâlnit, pentru o vreme, la intrarea pe poarta Liceului Militar. Şi care, peste patru ani de prietenie, aveau să se despartă la ieşire, dar nu de tot.

La zece zile după discuţia de pe deal, domnul Andronache, şeful serviciului de corectură de la Universul, îl primea pe Georgian în urma unui telefon de mai sus şi-l prezenta celorlalţi, în sala principală:

— Tânărul Georgian Nicolau, viitor ofiţer şi actual nepot îndepărtat al avocatului Velescu, va munci aici, alături de noi. Va fi curier, va duce şi va aduce şpalturile. Vine tocmai bine, că doamna Viorica nu mai vine, va trebui să nască. Domnule viitor ofiţer, veţi comanda o armată de şpalturi şi poate veţi avea şansa de a lupta cu greşelile de ortografie. Sper că suntem de aceeaşi parte a baricadei!

În prezentarea domnului Andronache plutea o mică ciupitură ironică, mai ales în tonul cu care a spus-o. Ironia era specialitatea lui. Ar fi putut apăsa şi mai tare pedala, dar, de vreo câţiva ani, de când o ironie, de altfel apreciată de ceilalţi, fusese socotită total nepotrivită de cel căruia îi fusese adresată şi îl făcuse să coboare, din paradisul secţiei „corespondenţi“, în purgatoriul de la corectură, livrările de ironie se mai diminuaseră. Le păstra pentru ieşirile de la berărie cu cercul lui de epigramişti.

— Eu nu mai am lupte cu greşelile de ortografie, eu am câştigat războiul, stimate domn!

Replica lui Georgian a făcut mai multe perechi de ochi să iasă din hăţişul probelor de tipar şi să-l privească. Iar la a doua masă, o doamnă cu un coc impunător, doamna Vica, chiar a aplaudat îndrăzneala şi promptitudinea nou-venitului. Apoi l-a privit cu atenţie, măsurându-l din cap până în picioare. Rezultatul a mulţumit-o, se pare, şi cu greu şi-a stins de pe faţă zâmbetul vinovat înainte de a se reapuca de citit. Peste o jumătate de oră doamna Vica deja avea ceva de trimis sus, la secţii, aşa că l-a chemat pe Georgian lângă ea. Când i-a dat hârtiile în mână l-a privit, iarăşi, cu o continuare a zâmbetului de dinainte, şi l-a ţinut de mână mai mult decât era necesar pentru schimbul de hârtii.

— Şi cum ai zis tu că te cheamă, bărbăţelule?

— Georgian Nicolau, doamnă! spuse el, surprins de întrebare.

— Frumos nume, ţi se potriveşte! Să nu-mi mai spui doamnă, zi-mi Vica. Aşa-mi spun toţi iubiţii mei… forţă ea nota şi, pregătită pentru fâstâceala tânărului, îi mai dădu o şansă, virând spre glumă: Ha-ha, te-ai speriat, ţi-a pierit ironia?

— Cum să-mi piară, dragă Vica! Dacă nu te-aş cunoaşte, hai, mai zic, aş avea de ce să mă sperii.

Georgian s-a mirat el însuşi de prezenţa lui de spirit, parcă îl luase gura pe dinainte, dacă ar fi fost să-şi construiască replicile cu premeditare nu ar fi pus în ele atâta îndrăzneală. „Atacul e o formă de apărare“, asta se învaţă în primele lecţii de strategie, e ceva banal. La el era contra-atac, miza pe faptul că interlocutorii îl subapreciau din cauza înfăţişării sale înşelătoare de adolescent visător. El nu mai era un visător, nu mai cădea în melancolii, nu mai şlefuia iluzii. Stătea la pândă pentru că oricând, îşi spunea, se putea întâmpla ca neprevăzutul să-l retragă din această lume şi să-l împingă înapoi, în lumea întunecată de care fugise. „Eu nu am visuri, eu am obiective de atins“, i-a spus lui Ştefan în aceeaşi plimbare de pe deal.

După o săptămână de muncă, în care Georgian s-a adaptat foarte repede, doamna Vica a demonstrat că nu e dispusă să stea cu mâinile în sân şi l-a atacat frontal. I-a cerut să o ajute.

— Am de cărat un pat. Ai putea să mă ajuţi după muncă?

— Cum să nu, zise Georgian.

După care o privi, pentru prima dată, cu atenţie. Era exact „femeia la treizeci de ani“, cam aşa trebuie că a văzut-o şi Balzac, îmbătrânită doar de cocul proeminent şi de machiajul cam indiscret, de îmbrăcămintea cu unele stridenţe. Dacă reuşeai să treci de acest sistem de apărare, şi el credea că toate aceste atribute exterioare făceau parte dintr-un sistem de apărare, Vica, „după cum îi spuneau toţi iubiţii ei“, era o femeie atrăgătoare, bine făcută, „cu tot ce trebuie, acolo unde trebuie“.

Evident că povestea cu mutatul patului era o capcană şi, deşi era pus în această situaţie pentru prima dată în viaţa lui, Georgian bănuia cam ce îl aşteaptă şi nu avea niciun interes să nu se lase prins în joc. Avea aproape şaptesprezece ani şi viaţa începuse să-i facă daruri.

Sebastian Prezan avea un scaun special, făcut la comandă, pentru că ar fi fost un chin să-l ţii într-un scaun normal, la cei doi metri şi cele 140 de kilograme ale sale. Era primul lucru surprinzător când intrai în sală, iar de al doilea nici nu mai aveai nevoie. Oricine venea pentru prima oară în încăperea de lângă maşinile de cules în plumb zăbovea cu ochii pe muntele de om care se chinuia cu un creion să găsească greşelile zeţarilor şi să le scoată din text. Sebastian era obişnuit cu asta, niciodată nu trecea neobservat şi dacă, pe stradă, se întorcea brusc, surprindea unul sau doi trecători care, după ce-l depăşiseră, se întorceau să-l vadă. Surprinşi de mişcarea uriaşului, se reîntorceau în direcţia de mers şi grăbeau pasul, ca şi cum nu s-ar fi întâmplat nimic şi privirea de dinainte nu ar fi fost a lor. Asta îl amuza foarte tare pe Sebastian, uriaşul blând. „Asta-i crucea mea, bine că am cu ce s-o duc!“

La serviciu, era pâinea lui Dumnezeu, un bun coleg, nu foarte deştept, dar nici nu avea nevoie de prea multă inteligenţă ca să se impună. În pauza de masă, când toată secţia de culegători în plumb se umplea de mirosuri de cârnaţi prăjiţi şi de tocană reîncălzită, munca se oprea şi la corectură. Atunci se porneau discuţiile. Iar la discuţii, Sebastian era Mare Asistent Calificat Gradul Unu, după cum a zis domnul Andronache într-una din ironiile lui. În altă ironie i-a spus Coiosul din Rhodos. Nu producea opinii, le lua de bune pe ale celorlalţi, iar în privinţa muncii, după cum a spus-o tot domnul Andronache, era un corector corect. De Georgian i-a plăcut imediat, pentru că nu vedeai zilnic un tinerel ţinându-i piept şefului cu replici pe măsură.

Marele Sebi a fost mica şansă de avansare pe post de corector plin a lui Georgian. Într-o seară, când s-a văzut cu o prietenă din liceu la o berărie pe Şelari, nişte băieţi cu chef de harţă l-au tot provocat pe Sebi. Dacă nu ar fi fost şi femeia la masă, i-ar fi lăsat în pace cu toate mârlăniile lor. S-a ridicat de pe scaun, s-a dus la masa celor cinci şi i-a tocat mărunt, nu mai mult de două minute şi fără risipă de energie. Omul şi pumnul. Unul din cei cinci s-a ridicat, a plecat şi a revenit, după o vreme, cu doi poliţişti care au ascultat povestea şi i-au spus lui Sebastian să-i urmeze. „Uite cum facem“, le-a spus Sebastian. „O duc pe doamna acasă şi vin după aia la secţie, unde vreţi voi.“ Nu aveau ce să obiecteze, aşa că au acceptat şi peste o oră Sebastian Prezan stătea de vorbă cu căpitanul de poliţie. Care a aflat că, da, era o ramură laterală din familia mareşalului Prezan şi că regreta cele întâmplate. La finalul discuţiei a existat o propunere: o lună de arest pentru tulburarea liniştii publice sau angajarea, de a doua zi, ca poliţist la ordine publică. Iar Sebastian a ales a doua variantă. Cinci zile, până i s-a făcut uniforma pe măsură, a patrulat în hainele sale alături de un alt poliţist în uniformă.

A doua zi, când a aflat povestea, domnul Andronache nu a scăpat prilejul: „Ce dracu’ era să facă un corector în situaţia aia? Le-a aplicat o corecţie!“. Pentru că nu aveau timp să dea concurs pentru un înlocuitor, i-a propus lui Georgian să încerce, desigur, schimbând scaunul cu unul normal. Cum postul cel nou aducea o leafă adevărată, mai mare decât cea pentru un plimbător de hârtii, a acceptat bucuros. A trecut imediat la treabă, cu un exces de zel pe care şi l-a temperat a doua zi, după ce seara Vica i-a spus, într-o pauză de mângâiere: „Puiule, nu mai dărâma munţii de unul singur, că ne laşi descoperiţi. Nu sparge norme, că nu e bine. Tu le spargi, dar le spargi în capul nostru“. A înţeles cum stau lucrurile, noroc cu Vica, femeie care-l dăscălea, cu pricepere, în toate cele. Relaţia dintre ei a devenit foarte discretă la serviciu, el nu voia să pară un vânător de fuste imberb şi obraznic, pentru că nu era, iar ea nu voia să o acuze cineva de pasiune prea mare pentru minori, fiindcă vârsta lui Georgian o putea plasa în această categorie.

„Şi uite-aşa am ajuns să citesc şi eu ziarul“, şi-a spus. După o lună era la curent cu tot ce mişca în ţară şi în lume, ştia vânzolelile politice, faptul divers, discuţiile pe teme economice, viaţa culturală, mercuriale şi tranzacţii. Şi începuse să reţină semnături, pe unele le recunoştea din primele fraze, avea câţiva gazetari preferaţi. Lor le şi citea articolele, nu doar le corecta. Adică aşeza, peste cititul mecanic de corector, şi un oarecare interes personal. Pentru că nu-i cunoştea în carne şi oase, nu ştia cum arată, Georgian încerca să-şi imagineze figurile, vocile, personalitatea celor printre ale căror cuvinte se învârtea. Era ca un mecanic auto care deschide capota şi caută să vadă ce nu merge, înşurubează, deşurubează, şterge de rugină. Deschidea capota fiecărui articol şi, cu creionul, îl făcea să meargă fără greşeală, întorcând la culegător literele şi cuvintele care nu erau bune. Din când în când, câte-un ziarist mai tipicar cobora la corectură ca să modifice el însuşi, în articol, ceva, să şteargă o frază, să adauge alta. Şi chiar să se plimbe ţanţoş printre corectori, să vadă şi ei, mecanici ai cuvintelor, pentru cine lucrează, cine e „inginerul“.

La puţină vreme după plecarea lui Sebastian, într-o dimineaţă a trecut pe la corectură chiar domnul Stelian Popescu, proprietarul ziarului, un domn bine îmbrăcat într-un costum deschis la culoare, purtând o pălărie albă cu care saluta, cu o eleganţă studiată, dar nu stridentă, mirosind frumos, a colonie pe care nu o găseşti în toate drogheriile. Se spunea că parfumurile îi vin direct de la Paris. Îi ştia pe toţi din corectură după nume. „Dumneata eşti ăla nou, în locul lui Prezan? Am auzit lucruri frumoase, se spune că nu ai nicio taină în privinţa limbii române.“ Georgian a zâmbit, a dat să se ridice în picioare, dar domnul Popescu i-a aşezat o mână pe umăr şi l-a împins în jos. „Nu, nu trebuie, nu am venit să vă întrerup din treabă, am venit doar să vă salut, plec şi eu la treburile mele.“ A dat mâna cu toată lumea, a zâmbit, a întrebat dacă poate ajuta pe cineva cu ceva şi a plecat. Era un fel de ritual care avea loc din când în când, o dată la o lună, două, şi care făcea mai mult decât o mărire de salariu. Şi, în acele vremuri grele, costa mult mai puţin.

4

Nu ar fi vrut să aibă vreodată discuţia asta, ar fi preferat să se întâmple totul fără nicio lămurire, fără niciun angajament şi fără vorbe mari. Să fi fost ca o urcare în tren, o îmbrăţişare înainte de asta şi nimic după aceea. Fără lacrimi, fără durere, fără anestezia unor promisiuni de „la revedere“. Eventual, un răspuns dintr-un singur cuvânt tăios la întrebarea „Când te mai întorci?“: „Niciodată“. Un tren care să-l ducă în fiecare zi tot mai departe. Iar gara din care a plecat să se acopere de buruieni, să o înconjoare uitarea ca o ceaţă deasă şi definitivă. Ca şi cum nici nu ar fi existat. Şi aşa e, nici nu a existat vreo gară în ţigănia unde se născuse. Nu e totuna fumul de colibe cu fumul de locomotive.

Niciodată să fie niciodată.

Singura persoană pe care ar fi lăsat-o să-l conducă în gara cu un singur tren şi un singur călător era Nuţa, mama lui. Nu ar fi vrut să aibă discuţia asta, dar nu s-a întristat, pentru că s-a înfiripat venind chiar dinspre ea, dinspre singura persoană care ar fi putut să-i facă semn cu mâna. Şi care ar fi înţeles, era convins, ce înseamnă Niciodată.

Nu erau în gară, mergeau din colonia ţigănească spre centrul comunei. Jorjan trebuia să treacă pe la bibliotecă, i-o cereau mintea şi pântecul, iar Nuţa mergea să-i dea în bobi boieroaicei, doamna Simulescu. Primea, la schimb, făină, mălai şi brânză. Nuţa nu se socotea vrăjitoare, datul în bobi era un fel de joacă. Nici doamna Simulescu nu credea cine ştie ce, dar după ce Nuţa îi spusese odată de un bărbat tânăr la drum de seară şi ea petrecuse o noapte cu un actor, la Ploieşti, după un bal la care domnul Simulescu o lăsase singură, fiind plecat la Viena, parcă îi venea să creadă că e ceva scris pentru fiecare. În bobi, în cărţi, în stele, în cafea, nu contează, pe unde apucă şi destinul să ne lase un semn!

— Vreau să-ţi spun ceva, Jorjan, ceva care-mi stă pă inimă dă când ai plecat să te faci ofiţer. Nu ştiu atâtea cuvinte, nu mă prea pricep să vorbesc. Aşa că îţi spun ceva, da’ nu aş vrea să te superi.

— Mamă, ştii că nu mă supăr pe tine, i-a răspuns Georgian mutând discuţia în româneşte.

Ştia ţigăneşte bine, dar prefera să vorbească româneşte, corect, frumos.

— Ştii că eşti singurul om din lumea asta pe care îl iubesc. Să nu crezi că, dacă nu ţi-am spus, n-am observat cum te veştejeşti în ţigănie. Dacă am trăi într-o lume mai bună, locul tău ar fi în altă parte.

— Tu ai făcut destul pentru mine, că m-ai învăţat să citesc. Ai dat prostia cu un pas înapoi.

— Ce voiai să-mi zici?

— Nu ştiu ce crezi tu, da’ io aş vrea ca să nu te mai întorci în ţigănie. Să te faci rumân. Tu nici nu semeni că ai fi ţâgan. Nu eşti negru ca noi, ai ochi albaştri. Îi uşor să pari rumân. Să zici la recensământ că eşti rumân. Şi gata, te iau ăştia dă rumân. Ce să faci cu capul ăla dăştept în ţigănie? Cum să vii cu toată şcoala ta, cu toate cărţile pă care le-ai citit şi să mergi cu Licu la furat cai? Sau să faci cornete? Să te îneci în gunoaie? Şi dacă eşti printre rumâni, dă ce să să uite toţi la tine ca la un ţâgan, să să ferească de tine? Poţi să pari ca ei, să vorbeşti ca ei, să te porţi ca ei. Chiar dacă nu eşti născut la fel ca ei. Dar tu, mamă, poţi mai mult.

— Mamă, spui nişte lucruri grele. La care m-am gândit şi eu. Mi-au trecut şi astea prin cap. Că e greu să fii ţigan şi să ţii pasul cu românii. Trebuie să fii mult mai bun decât ei ca să te bage în seamă, să se uite la tine. De aia eu nici nu le-am spus că sunt ţigan.

— Bine ai făcut. Te-o întrebat cineva ceva dă asta?

— Nu, nimeni nu m-a întrebat şi nu m-a bănuit nimeni. N-au făcut-o în prima zi, nu au cum să o mai facă acum. Că am terminat primul la toate materiile, am notele cele mai bune. Acuma sunt un fel de mândrie a clasei. Acuma nu mai are rost să le spun că sunt ţigan.

— Să nici nu le spui. Nu-i lăsa să te întrebe. Şi dacă chiar te întreabă, să le spui că li să pare. Să spui că eşti rumân.

— Aşa spun, mamă. Dar mai am o problemă. Ce mă fac cu tine, cu lumea de aici? Cum să-mi ascund rădăcinile?

Aici Georgian ştia că trişează, i-a pus întrebarea asta să vadă dacă şi mama lui s-a gândit la acelaşi lucru. Sau dacă vede vreo altă soluţie.

— Asta nu-i o problemă. Nu spui nimic dă noi. Sau spui că suntem rumâni. Ne faci şi pă noi rumâni.

— Şi dacă o să vă vadă? Dacă veniţi la mine în vizită?

— Nu venim, îţi promit. Nu te încurcăm. Nu te căutăm. Niciodată.

— Şi cum ne mai vedem?

— Nu trebuie să ne mai vedem. După ce termini şcoala militară ai viaţa ta, nu venim noi să ţi-o stricăm. Şi nici tu nu trebuie să vii. Dacă dă Dumnezeu să ne mai vedem cumva, bine, ne mai vedem. Io aşa mă gândesc, tu o să ai noroc, o să ajungi mare. O să fii boier. Şi când oi fi tu mare boier, ne dai dă ştire şi o să ne angajezi pă noi cu muncă la conac. Aşa aş vrea io să fie. Să mă iei slujnică. Şi nimeni n-o să ştie cine suntem noi cu adevărat. Nu-i slujnică mai bună ca mama pentru pruncul ei.

— Dacă tu, care eşti singura persoană de care mă simt legat, şi nu aşa, cu fire subţiri, mă simt legat cu o frânghie, dacă tu zici să nu mă mai întorc aici, să ştii că aşa am să fac. Şi mă voi lupta toată viaţa să adun bani, să fac avere şi să te iau şi pe tine cu mine. Peste ani. Peste ani destul de mulţi. Dar tu eşti tânără, mamă, şi ajungi până în vremile alea. Mi-ai luat o piatră de pe inimă. Piatra mea de ţigan.

— Jorjane, poţi să faci jurământ că nu te mai întorci. Şi să te ţii de el.

— Şi tu ce-o să le zici dacă te întreabă pe unde mai sunt?

— O să-i mint. Tu minţi acolo, io mint aici. Nu te frământe grija. O să le spun că eşti în ţări străine, că te-ai însurat cu o ţâgancă dân altă ţară. Aici o să rămâi ţâgan. Da’ tu n-o să mai trăieşti aici, aşa că nu te doare minciuna mea.

— Mamă, şi tu în minciunile mele o să înduri multe, o să fii româncă, învăţătoare care m-a părăsit, de m-a crescut o mătuşă bogată. Şi nici pe tine n-o să te doară minciuna mea. Că n-o să fii acolo.

Au ajuns în dreptul şcolii. Georgian s-a oprit, zicând că o aşteaptă pe doamna preoteasă să deschidă. De acum aveau convenţie să mintă unul pentru altul, aşa că încăpeau pe alături şi minciunile mici şi nevinovate. Doar un singur adevăr se arăta clar pentru viitorul lui Georgian. Un adevăr care trăise până acum ca minciună. Până la urmă, adevăruri sunt şi minciunile pe care le crezi. Iar el credea cu toată fiinţa lui că e liber, că e român, credea că a devenit alt om, cu altă identitate. De acum, trenul îl aştepta în gară. Nu-l mai conducea nimeni la peron, mama se oprise la barieră.

Marele câştig al acestei vacanţe a fost oficializarea complicităţii cu mama sa. Oficializare făcută în grabă, pe neaşteptate pentru el. Dacă ea, care l-a născut, a fost de acord ca el să fugă din ţigănie, să se îndepărteze, să fie altul, să nu mai fie ţigan, era ca şi cum l-ar fi născut din nou, ca român. Acum a dispărut vinovăţia pe care o simţise atunci când intrase în pielea sa diferită, când îşi schimbase numele şi devenise românul Georgian Nicolau, lăsându-l pe ţiganul Georgian Nicolae afară, la intrarea în Liceul Militar, să se descurce, să se ascundă, să piară din faţa ochilor lui. La început se temea să nu-l descopere cineva pe ţiganul abandonat la intrare, ţiganul geamăn ascuns odată cu tot trecutul lui. Apoi s-a obişnuit cu ideea că numai el ştie tot adevărul, că nu are de ce să se teamă, minciuna pe care o prezenta el ca adevăr îşi făcea datoria de adevăr, funcţiona ca un adevăr, e crezută ca un adevăr de ceilalţi. Falsa identitate era, pentru toată lumea, adevărata identitate. Rămânea doar umbra de vinovăţie faţă de mama lui. Nu-şi imagina cum îi va putea spune totul, cum va reacţiona ea, ce răni sufleteşti îi va provoca hotărârea lui de a se desprinde de familie, de neam, de a tăia, încă o dată, imaginarul cordon ombilical care-l lega de mama sa. În duminicile când ceilalţi elevi plecau în permisie, la familii, el rămânea în bibliotecă şi citea, încerca să scrie sau pur şi simplu cădea pe gânduri. Şi, oricât i-ar fi displăcut, oricât l-ar fi tulburat, îi tot venea în minte problema lui, problema ruperii de trecut. Se întreba cum ar trebui să procedeze cu mama, că de restul nu-i păsa, tatăl vitreg nu conta pentru el, nu-şi dădea seama ce găsise mama Nuţa la el, iar surorile erau prea proaste ca să-l intereseze. Erau surorile lui, dar erau proaste, nu reuşiseră să facă nici patru clase, nu le ducea capul. Legătura de sânge cu ele nu-l tulbura deloc. Ţinea la ele mai mult pentru că erau fetele aceleiaşi mame decât pentru că erau surorile lui.

Doar mama conta, doar de ea trebuie să se ascundă. Sau, dimpotrivă, doar cu ea trebuia să vorbească. Care cale era mai bună? Era îndoit în această privinţă. Îşi pregătise un fel de mic discurs de dezvinovăţire dacă îl va prinde mama că şi-a schimbat numele şi că îşi ascunde originile ţigăneşti: „Dragă mamă, nu eu am ales să mă nasc ţigan, după cum nici tu nu ai ales să te naşti ţigancă“. Până aici era foarte clar, ştia că Nuţa ar fi vrut să fie altcineva, să facă altceva, dar nu avusese forţa şi şansa lui de a ieşi, de a se îndepărta de ţigănie. Apoi se gândea să spună ceva de genul: „Omul este dator să găsească tot ce e mai bine pentru el“. Şi asta era ceva clar de înţeles. „Eu am văzut că există şi o viaţă mai bună şi m-am gândit să lupt pentru ea.“ Limpede şi asta. „Iar pentru ca lupta mea să fie mai uşoară, va trebui să mă descotorosesc de obiceiurile şi de viaţa mea de ţigan.“ Obiceiuri ţigăneşti nu avea deloc, dar nu putea spune doar „mă descotorosesc de viaţa mea de ţigan“, aşa că a mai adăugat şi obiceiurile, gândindu-se la furatul cailor cu care se ocupa tatăl lui vitreg. „Vreau să trăiesc printre români, să mă port ca un român. Să fac şcoală ca un român.“ Aici ştia, iarăşi, că nu întâmpina nicio rezistenţă, mama a fost cea care l-a susţinut să meargă la Liceul Militar. Până aici paşii micului său discurs erau clari. Urma să spună continuarea în funcţie de reacţiile mamei lui. Dacă ea s-ar fi opus şi i-ar fi vorbit de sângele ţigănesc care-i curge prin vine, de neamul pe care nu-l poţi părăsi pentru că te urmăresc blestemele, atunci Georgian ar fi spus că e doar o măsură temporară, o minciună cu valabilitate determinată, că nu va dura mult, că se face frate cu românul până termină şcoala, că după ce va fi angajat în armată va spune tuturor că e ţigan, n-au cum să-i mai ia înapoi diploma şi uniforma. Probabilitatea ca mama lui să reacţioneze astfel era destul de mică, după cum o cunoştea el. Era mai deschisă la minte decât mulţi români, prin urmare, nu credea că va folosi această variantă. Se aştepta ca ea să accepte situaţia şi că nu va fi nevoie de justificări, ci doar de o anumită convenţie între ei doi ca să nu fie descoperit adevărul prin te miri ce accident, cum ar fi vizita familiei lui în haine ţigăneşti la Liceul Militar. În duminicile lungi din biblioteca şcolii analizase riscurile pe care şi le asumase şi posibilele întâmplări care ar fi dus la deconspirarea sa. Chiar şi-a imaginat ce ar face dacă, pe neanunţate, ar apărea mama Nuţa la poarta liceului şi l-ar căuta. Avea deja minciuna pregătită: „Când m-am născut, mama a fost bolnavă şi m-a dat la alăptat la o ţigancă. Exact ţiganca asta care m-a căutat şi care mă socoteşte fiul ei. E cam jenant, dar nu i-au putut scoate asta din cap. Este o ţigancă de pe moşia bunicului meu, care era grec“. Dar dacă, ieşind pe stradă, cu colegii, ar apărea cineva din Tărtăşeşti, un cunoscut, care i-ar spune: „Ce faci, măi, ţigane?“! În acest caz i-ar răspunde ăluia: „Bine, măi, italiene“ şi le-ar povesti mai târziu că el s-a jucat mult cu copiii de ţigan, fiind tolerant, şi de aceea a fost poreclit „ţiganu’“, cum celălalt, cel care-l oprise, avea porecla „italianu’“ pentru că mânca foarte mult „salam italian“, făcut la Sinaia de Fabrica Dozzi. Principalul este să ai rezerve de acţiune în orice situaţie, să fii pregătit cu o replică deşteaptă şi să nu fii luat prin surprindere. Iar dacă lucrurile astea pentru care eşti pregătit nu se întâmplă sau se întâmplă mai simplu şi pericolul e mai mic, cu atât mai bine. Rămâi cu cartuşele nefolosite, le ţii pentru altă dată.

Aşa a fost şi discuţia pe care tocmai o purtase şi care, în loc să-l clatine, l-a întărit în schimbare, discuţia cu mama Nuţa, în care nu trebuise să folosească nicio minciună, niciun artificiu retoric, niciun cartuş pregătit în banduliera imaginaţiei sale. A fost simplu, propunerea de a nu se mai întoarce în ţigănie a venit din partea ei, din dragostea ei de mamă care crede că fiul ei e cel mai bun fiu din lume şi că nimic din ceea ce l-ar putea ajuta să se împlinească nu e nici imoral, nici ilegal. Ei nu-i păsa de ce vor zice alţii, îşi dorea să-şi vadă fiul cât mai departe, înşurubându-se trainic într-o altă viaţă, cu o altă identitate, dacă de asta e nevoie. „Vei rămâne fiul meu şi dacă eşti român, şi dacă eşti turc sau neamţ. Nu contează învelitoarea, înăuntru tot tu eşti, tu, cel pă care-l iubesc, fiul meu care are să fie un domn, un rumân frumos.“