© 2006, 2012, 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-3176-6

ISBN PDF: 978-973-46-3177-3

ISBN print: 978-973-46-6819-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Saporob/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DANIEL DAVID este profesor „Aaron T. Beck” universitar doctor la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca (UBB), România, directorul International Institute for the Advanced Studies of Psychotherapy and Applied Mental Health şi al Centrului Român de Psihoterapie Cognitivă şi Raţional-Emotivă şi Comportamentală (afiliat cu Albert Ellis Institute, SUA). De asemenea, este profesor asociat (adjunct professor) la Icahn School of Medicine at Mount Sinai, New York, SUA, şi director al programului de cercetare din cadrul Albert Ellis Institute din SUA. Ca practician, este psiholog principal în psihologie clinică şi psihoterapie acreditat de Colegiul Psihologilor din România şi supervizor în psihoterapie acreditat de Albert Ellis Institute (diplomate) şi de Academy of Cognitive Therapy (fellow) din SUA. În 2005 şi 2016 a fost consilier pe probleme de cercetare al ministrului Educaţiei şi Cercetării, iar din 2016 este prorectorul UBB pentru cercetare, competitivitate-excelenţă şi publicaţii ştiinţifice. De acelaşi autor, la Editura Polirom au mai apărut Psihologie clinică şi psihoterapie. Fundamente (ed. I, 2006; ed. II, 2013), Metodologia cercetării clinice. Fundamente (2006), Tratat de psihoterapii cognitive şi comportamentale (ed. I, 2006; ed. a II-a, 2012), Dezvoltare personală şi socială. Eseuri şi convorbiri despre viaţă (2014), Psihologie şi tehnologie. Fundamente de roboterapie şi psihoterapie prin realitate virtuală (în colab., 2015) şi Psihologia poporului român. Profilul psihologic al românilor într-o monografie cognitiv-experimentală (2015).

Capitolul 1

Terapia cognitiv-comportamentală.
Delimitări conceptuale şi evoluţie

1.1. Delimitări conceptuale

Clarificarea conceptuală este fundamentală pentru înţelegerea acestui domeniu complex. Aşadar să analizăm în continuare constructele-cheie din acest domeniu (după/vezi şi David, 2003; David, 2006a/2013). Psihoterapia este intervenţia psihologică în sănătate şi boală. Prima componentă, sănătatea, se referă la abordarea mecanismelor psihologice de sanogeneză implicate în (a) promovarea şi optimizarea sănătăţii şi (b) prevenirea patologiei. A doua componentă, boala, se referă la abordarea mecanismelor psihologice de patogeneză implicate în patologie (clinică şi/sau subclinică). Psihoterapia poate fi individuală (obiectul intervenţiei este individul), în grup (obiectul intervenţiei este individul inserat într-un grup terapeutic) şi de grup (obiectul intervenţiei este grupul – de exemplu, cuplul, familia etc.). Pentru simplificarea limbajului, sintagma „de grup” se utilizează adesea şi cu referire la psihoterapia „în grup”, lucru pe care îl vom face şi noi pe parcursul acestei lucrări, acolo unde nu se nasc ambiguităţi. Psihoterapia mai este numită şi „tratament psihologic” şi/sau „intervenţie psihologică”, sintagma „psihopatologie subclinică” înlocuindu-se uneori cu cea de „probleme psihologice/de viaţă” (psihoemoţionale şi de comportament), iar cea de „psihopatologie” sau de „tulburări psihice/mentale”, cu „tulburări psihologice”; aceste sintagme sunt mai noi şi urmăresc reliefarea componentelor psihologice validate ştiinţific în psihoterapie şi patologie.

Consilierea psihologică este intervenţia psihologică (a) în scopul optimizării, autocunoaşterii şi dezvoltării personale (uneori numită sub acest aspect şi coaching psihologic) şi/sau (b) în scopul prevenţiei şi remiterii problemelor emoţionale, cognitive şi de comportament. Aşa cum consilierea juridică este specifică juristului, consilierea medicală, medicului etc., consilierea psihologică este specifică psihologului; psihoterapia este mai eterogenă, putând fi practicată de diverşi profesionişti (psihologi, psihiatri), după un program riguros de pregătire (vezi capitolul 10). Consilierea psihologică se deosebeşte de psihoterapie prin faptul că, în timp ce psihoterapeutul poate face o intervenţie psihologică în psihopatologie, consilierul psihologic nu are această competenţă, el focalizându-se pe optimizare şi dezvoltare personală şi/sau probleme psihologice ori de patologie somatică în care sunt implicaţi factori psihologici. Altfel spus, în timp ce psihoterapeutul psiholog (nu şi psihiatrul) poate face tot ceea ce face consilierul psihologic, reciproca nu este valabilă. Consilierea psihologică se deosebeşte şi de consilierea educaţională/şcolară. În timp ce consilierea educaţională/şcolară este focalizată pe probleme de educaţie şi carieră, consilierea psihologică implică intervenţia specialistului psiholog în optimizarea personală (sănătate) şi în ameliorarea problemelor psihoemoţionale şi de comportament.

Deşi diferite sub aspectul conţinutului (tipul de probleme abordate), consilierea psihologică şi psihoterapia sunt similare sub aspectul procesului şi al mecanismelor implicate, fiind tributare unui demers specific în domeniu (de exemplu, cognitiv-comportamental, dinamic-psihanalitic, umanist-existenţial-experienţial). În cele ce urmează ne vom referi doar la psihoterapie, menţionând consilierea psihologică doar acolo unde ea se comportă net diferit de psihoterapie.

Orice sistem psihoterapeutic are două componente majore. Prima componentă este cea teoretică; aceasta angajează mecanismele etiopatogenetice implicate în sănătate şi boală. Din ea este derivată a doua componentă, cea procedurală, care oferă pachete de intervenţie psihoterapeutică. Deşi uneori este posibil ca, istoric vorbind, teoria să se dezvolte pentru a conceptualiza o procedură de intervenţie descoperită întâmplător, funcţia ei în cadrul sistemului terapeutic rămâne aceeaşi. Aşadar este evident faptul că intervenţia psihologică este ghidată de mecanismele presupuse a fi implicate în starea de sănătate şi boală. În funcţie de mecanismele considerate a fi implicate în starea de sănătate şi boală, avem mai multe orientări (paradigme) psihoterapeutice (pentru detalii, vezi David, 2006a/2013; 2006b): (1) abordarea cognitiv-comportamentală (asumpţia filosofică principală, fără a fi exclusivă, este determinismul); (2) abordarea dinamic-psihanalitică (asumpţia filosofică principală, fără a fi exclusivă, este indeterminismul); (3) abordarea umanist-existenţial-experienţială (asumpţia filosofică principală, fără a fi exclusivă, este nondeterminismul). În cadrul acestor orientări există diverse şcoli, fiecare cu particularităţi teoretico-procedurale specifice, iar în cadrul fiecărei şcoli avem teorii şi modele de strategii terapeutice care implică tehnici de intervenţie diverse. Se estimează (Bergin şi Garfield, 1994; Lambert, 2013) că există cel puţin 200 de şcoli de psihoterapie bine definite şi peste 600 de tehnici de intervenţie clar delimitate. Acesta este un arsenal impresionant, care permite abordarea psihologică a sănătăţii şi bolii în mod riguros.

În afara domeniului clinic, în literatura de specialitate şi în practica psihologică sunt utilizaţi adesea o serie de termeni alternativi celor de „psihoterapie” şi „consiliere psihologică” pentru a reliefa intervenţiile în sănătate şi boală. Scopul este acela de a reduce conotaţia încă negativă a tulburărilor psihice cu care sunt asociate conceptele de „psihoterapie” şi „consiliere psihologică”. Astfel, pentru a exprima focalizarea pe normal şi pe promovarea sănătăţii prin optimizare personală, se utilizează şi termenul coaching (psihologic). În alte domenii decât cele clinice (de exemplu, educaţional, industrial-organizaţional, sportiv etc.) se preferă folosirea termenilor „intervenţie psihologică”, „modificare”, „asistenţă”, „consultanţă” etc. Indiferent de termenul utilizat, demersul teoretico-aplicativ şi formativ este acelaşi, fundamentat pe abordările psihoterapeutice şi/sau pe consiliere psihologică.

Ce este terapia cognitiv-comportamentală? Scurt şi simplu spus, terapia cognitiv-comportamentală este o combinare teoretico-metodologică fundamentată ştiinţific a terapiei comportamentale cu terapia cognitivă, cu aplicaţii în patologie şi sănătate; aşadar ea are, pe lângă un caracter clinic (tratarea bolilor), şi un profund caracter educaţional (de dezvoltare) şi preventiv (optimizare, promovare a sănătăţii).

• Terapia comportamentală. Ideea de bază (Skinner, 1953, 1974; Watson, 1913) este că toate reacţiile/răspunsurile organismului uman (subiectiv-emoţionale, cognitive, comportamentale, psihobiologice), ca întreg, pot fi conceptualizate ca fiind comportamente deschise/exteriorizate (overt behavior; public behavior) sau închise/interiorizate (covert behavior; private behavior). Comportamentele exteriorizate se referă la acele răspunsuri ale organismului uman ca întreg care pot fi observate şi măsurate, direct sau cu ajutorul unor aparate, independent de subiectivitatea celui care le produce. Atunci când sunt generate utilizând mai ales musculatura striată şi pot fi, în principiu, dublate de experienţa faptului că au fost produse voluntar, intenţionat, ele se numesc comportamente operante, în sensul că operează asupra mediului (ca atunci când mă deplasez dintr-un loc în altul). Atunci când sunt produse automat de stimuli, implicând mai ales răspunsurile înnăscute/necondiţionate ale organismului, ele se mai numesc comportamente respondente (de exemplu, clipitul sau modificările în conductanţa electrică a pielii – răspuns psihobiologic). Comportamentele interiorizate se referă la acele reacţii/răspunsuri ale organismului uman ca întreg care nu pot fi măsurate şi observate independent de subiectivitatea celui care le produce. De exemplu, gândul „mi-e frică” este un comportament interiorizat. Ele pot fi însă măsurate şi observate riguros în mod indirect, dependent de organismul care le produce. De exemplu, subiectul poate verbaliza gândul respectiv, care apoi poate fi măsurat. A măsura un comportament înseamnă a atribui numere unor caracteristici ale acestuia (vezi David, 2006a/2013; 2006b). Principalele caracteristici ale comportamentului luate în calcul atunci când îl măsurăm, fără a fi exclusive, sunt: (1) frecvenţa; (2) intensitatea/aplitudinea; (3) durata; (4) latenţa. Nivelul de detaliere în definirea unui comportament-ţintă şi a caracteristicilor sale măsurate este stabilit de cel care conduce analiza. Uneori, el se poate referi la un comportament foarte simplu (de exemplu, de câte ori ating un anumit obiect, de câte ori clipesc), alteori, la unul foarte complex (de exemplu, frecvenţa căsătoriei, durata secvenţei cognitive în rezolvarea unei probleme); este important de reţinut: comportamentele nu se referă la orice reacţii (ale celulei, ale stomacului), ci doar la cele conceptualizate de cel care face analiza ca fiind ale organismului ca întreg. Comportamentele, fie ele exteriorizate sau interiorizate, sunt guvernate de două principii fundamentale ale învăţării: (1) principiul condiţionării clasice şi (2) principiul condiţionării operante, ambele discutate în secţiunile următoare ale lucrării. Modificând un răspuns – adesea comportamentul exteriorizat (de exemplu, comportamentul operant şi respondent/psihobiologic) – se modifică în principiu şi celelalte comportamente interiorizate asociate (de exemplu, trăirea subiectiv-emoţională, cogniţiile).

• Terapia (raţională) cognitivă. Ideea fundamentală (Beck, 1976; Ellis, 1958, 1962) este că prelucrările informaţionale (cogniţiile), fie ele conştiente sau inconştiente, generează răspunsurile subiectiv-emoţionale/subiective, cognitive, comportamentale şi unele reacţii psihobiologice ale subiectului uman. Schimbarea acestor răspunsuri se face modificând prelucrările informaţionale care le-au generat.

În raport cu psihologia şi medicina/psihiatria, terapia cognitiv-comportamentală este o specializare în cadrul acestora, fiind fundamentată de dezvoltările teoretico-experimentale care aparţin psihologiei şi medicinei/psihiatriei. Trebuie însă menţionat faptul că terapia cognitiv-comportamentală nu este un receptor pasiv, care doar aplică descoperirile din cercetarea fundamentală din psihologie şi/sau medicină/psihiatrie. Ea are propria cercetare fundamentală şi aplicată, impulsionând prin aceasta dezvoltarea unor metode cu caracter general, care au fost asimilate în psihologie şi medicină/psihiatrie. De exemplu, constructul cogniţii iraţionale a pătruns nu doar în tratatele de psihologie generală (Gleitman, 1990; Gleitman et al., 2011), ci şi în lucrările de psihologie educaţională (cum ar fi educaţia raţional-emotivă şi comportamentală), psihologia muncii (de exemplu, eficienţă raţională), psihologie pastorală (consiliere pastorală) etc. În psihiatrie (vezi Kaplan şi Sadock, 1998; Sadock et al., 2014), abordarea cognitiv-comportamentală a generat noi modele de etiopatogeneză pentru tulburările psihice (de exemplu, tulburarea depresivă majoră).

Terapeutul cognitiv-comportamental este de obicei psiholog sau psihiatru. Se acceptă în programele de formare şi asistenţi sociali sau medici cu altă specialitate decât psihiatria, dar după completarea cursurilor universitare cu un pachet de discipline psihologice (pentru detalii, vezi Colegiul Psihologilor din România, la http://www.copsi.ro). Terapeutul cognitiv-comportamental îndeplineşte mai multe funcţii: (1) psihodiagnostic şi evaluare clinică – circumscrise intervenţiei cognitiv-comportamentale; (2) intervenţie de specialitate – cognitiv-comportamentală – în sănătate şi boală; (3) cercetare – vizează investigarea rolului factorilor psihologici în sănătate şi boală; (4) educaţie şi formare – vizează implicarea celor deja formaţi în acest domeniu în pregătirea noilor generaţii de profesionişti pentru a deveni (psiho)terapeuţi cognitiv-comportamentali.

1.2. Istoric şi evoluţie

1.2.1. Evoluţia terapiei cognitiv-comportamentale

Perspectiva asupra evoluţiei terapiei cognitiv-comportamentale prezentată în continuare este una asumată la nivelul comunităţii ştiinţifice (vezi şi National Association of Cognitive-Behavioral Therapists, la http://www.nacbt.org/, accesat în ianuarie 2017) şi a mai fost exprimată în lucrările noastre anterioare (vezi David, 2003b; David et al., 1998/2000).

1.2.1.1. Terapia comportamentală – prima paradigmă ştiinţifică
în psihoterapie

Rădăcinile terapiei comportamentale se află în behaviorism (psihologia comportamentului). Behaviorismul nu este o abordare unitară, sub acest nume fiind reunite diversele sale variaţii. Articolul lui John Broadus Watson (1878-1958) „Psychology as the behaviorist views it” (1913) este considerat manifestul mişcării behavioriste, în care psihologia a fost definită clar, pentru prima dată, ca ştiinţă a comportamentului, deşi, după cum vom vedea în continuare, comportamentul a fost descris diferit în mişcări behavioriste diferite. Elementul fundamental din perspectiva behaviorismului (vezi şi Baum, 1994 pentru detalii) era „exorcizarea” psihologiei de termeni „mentalişti”, subiectivi, şi explicarea comportamentului uman prin mecanisme obiective; aşa cum chimia a renunţat la „flogiston”, biologia, la „forţa vieţii”, şi fizica, la „cauzele aristoteliene”, devenind ştiinţe, şi psihologia trebuia să renunţe la „constructele mentaliste”, preluate din simţul comun (de exemplu, la conştiinţă, voinţă), pentru a deveni o ştiinţă. Mentalismul este contradictoriu. De exemplu, el nu poate să explice cum o realitate nonfizică (psihicul) afectează o realitate fizică (comportamentul). În plus, include o serie de constructe şi formulări antropomorfice (cum ar fi „conştiinţa selectează…”, „anxietatea ne face să evităm situaţii…”, „voinţa ne determină comportamentul…” etc.) care duc în final la ipoteza „omuleţului” (homunculus) din mintea noastră, asemănător nouă, care coordonează toate procesele mentale, aşa cum noi am conduce o maşină; însă întrebarea-cheie devine atunci: cine coordonează „omuleţul”? Şi revenim astfel de unde am pornit… Adesea „omuleţul” este exprimat metaforic prin constructele „voinţă” şi/sau „liber-arbitru”, care nu adaugă însă nimic la varianţa explicată din comportamentul nostru, fiind aşadar important să fim „exorcizaţi” de ele şi de „omuleţ”. Recent, studiile de psihologie cognitivă au reîntărit, prin dovezi neurocerebrale, această idee (vezi Wegner, 2002, 2003), anume că voinţa este o iluzie, un epifenomen, fără rol cauzal în determinarea comportamentului.

Înainte de a discuta concret apariţia şi evoluţia terapiei comportamentale, să analizăm succint behaviorismul şi variaţiile sale (vezi pentru detalii Baum, 1994), care au fundamentat apariţia ei.

1.2.1.1.1. Behaviorismul: fundamente şi variaţii

I. Behaviorismul filosofic. Acesta este influenţat de pozitivismul logic (Carnap, 1937). Asumpţia fundamentală este că ceea ce este observabil şi măsurabil sunt doar stimulii care acţionează asupra organismului uman şi răspunsurile sale comportamentale (overt behavior). Fenomenele mentale nu există ontologic, ele fiind doar fenomene de limbaj, reductibile la stimuli şi comportament. De exemplu, în acest cadru, gândirea nu există! Pentru o minte simplă, acest lucru este evident eronat şi fără sens, poate chiar o insultă! La urma urmei, toţi simţim şi ştim că gândim (unii chiar în acest moment!). Să analizăm însă mai atent această idee. Gândirea, prin prisma behaviorismului filosofic, este un termen care descrie anumite situaţii-stimul şi anumite răspunsuri (comportamente exteriorizate) ale subiectului uman. De pildă, gândurile de tipul „mi-e frică” sunt, de fapt, nişte etichete lingvistice care descriu anumite răspunsuri ale organismului (de exemplu, tremur) într-o situaţie-ţintă (de exemplu, văd un urs). Gilbert Ryle (1900-1976), prin analiza bazată pe „eroarea categoriei” (category mistake), argumentează genial această idee (Ryle, 1949). De exemplu, ce uşor ne vine să explicăm un anumit pattern comportamental (cineva roşeşte, se bâlbâie, tremură) prin caracteristici individuale (este anxios). Evident că, dacă vă întreb de unde ştiţi că subiectul este anxios, îmi veţi spune că acest lucru se vede din patternul comportamental (roşeşte, se bâlbâie, tremură). Oricine a studiat logica vă va spune însă că acest demers este unul tautologic, circular, fără valoare explicativă. „Anxios” este un termen care descrie patternul comportamental, nu îl explică; aşadar între termenul „anxios” şi patternul comportamental este un mecanism semiotic, nu unul cauzal, similar, de exemplu, relaţiei dintre termenul „jaguar” şi fiinţele vii care sunt denumite astfel. Nu este absurd să spunem că termenul „jaguar”, care defineşte în fapt o categorie, cauzează fiinţele vii denumite astfel şi incluse în categoria jaguar? Ei bine, atunci de ce nu ne pare la fel de absurd să spunem că anxietatea, ca fenomen psihic, generează patternurile comportamentale descrise mai sus? Răspunsul este simplu: nu ni se pare absurd deoarece această tautologie, la care se ajunge adesea prin eroarea categoriei, ne dă iluzia cunoaşterii. Iar noi avem nevoie de aceste iluzii ale cunoaşterii pentru că ne dau sens, semnificaţie şi predictibilitate, deşi adesea ne îndepărtează de adevăr; or, noi ştim că, din punct de vedere psihologic, ceva nu trebuie să fie adevărat pentru a fi util! Zeii olimpieni au dat sens şi semnificaţie vechilor greci; unde sunt ei astăzi? Dacă în anumite cazuri (cel al jaguarului, de exemplu) eroarea categoriei nu generează nici măcar cunoaştere iluzorie, noi dându-ne seama de absurdul explicaţiei, în alte cazuri (cel al anxietăţii) ea produce uşor cunoaştere iluzorie. Aceasta se întâmplă mai ales în situaţiile în care eroarea categoriei implică comportamentul uman şi în cazul aşa-numitelor fenomene psihice, unde, având puţine cunoştinţe riguroase, există loc de astfel de greşeli, perpetuate şi întărite de-a lungul a sute de ani de psihologia de simţ comun.

II. Behaviorismul metodologic. Behaviorismul metodologic îşi are rădăcinile în realism (Greenwood, 1989). Realismul face o distincţie clară între „ceea ce există” (copaci, munţi etc.) şi „ceea ce experienţiem” noi (perceperea copacilor, a munţilor etc.). Acestă distincţie generează o alta, cea dintre descriere (la nivelul experienţierii) şi explicaţie (la nivelul a ceea ce este). De exemplu, noi am experienţiat mereu faptul că noaptea vine după zi sau răsăritul după apus, dar abia prin studiu ştiinţific am găsit explicaţia acestei experienţe (mişcările relative ale Pământului şi Soarelui). Cu referire la psihologie, behaviorismul metodologic recunoaşte existenţa fenomenelor mentale, dar nu le atribuie un rol cauzal în generarea comportamentului. Ele sunt epifenomene experienţiate, care nu pot fi investigate obiectiv; chiar dacă ar putea fi investigate obiectiv, efortul ar fi doar unul epistemic, fără valoare pragmatică, în măsura în care avem de-a face cu epifenomene, fără valoare cauzală şi/sau explicativă. Aşa cum osul are culoare albă din cauza calciului (selectat în evoluţia speciei pentru că asigură rezistenţă osului), şi creierul nostru (dezvoltat în evoluţia speciei pentru a rezolva probleme complexe) are ca epifenomene procesele mentale. Aşa cum culoarea albă există, dar nu determină tăria osului, şi fenomenele mentale există, dar nu au rol cauzal în privinţa comportamentului rezolutiv şi/sau proceselor fiziologice ale creierului. Aşadar, metodologic, ele sunt ignorate, focalizarea făcându-se pe stimuli şi relaţiile acestora cu comportamentul exteriorizat, observabil şi măsurabil independent de organismul care îl produce (overt behavior). Asocierile complexe între stimuli şi răspuns (comportament), guvernate de legile contiguităţii (de exemplu, stimulii şi răspunsurile care apar împreună tind să se asocieze), frecvenţei (de exemplu, cu cât stimulii şi răspunsurile apar mai frecvent împreună, cu atât asocierea lor este mai puternică) şi recenţei (de exemplu, într-o situaţie-stimul tinde să se manifeste ultimul răspuns generat în situaţia respectivă), explică complexitatea comportamentului uman. Reprezentantul acestui demers este Watson, o personalitate extraordinară, fost preşedinte al American Psychological Association (Asociaţia Americană de Psihologie, APA), al cărui articol „Psychology as the behaviorist views it” (1913) este considerat, aşa cum am spus mai sus, manifestul mişcării behavioriste, în care psihologia a fost definită clar şi pentru prima dată ca ştiinţă a comportamentului.

III. Behaviorismul radical. Behaviorismul radical îşi are originile în pragmatism. Ideile fundamentale ale pragmatismului sunt (vezi Marga, 1988; Pierce, 1935):

– viaţa/practica este temeiul cunoaşterii;

– cunoaşterea este activitate;

– adevărul unei judecăţi este conferit de reuşita acţiunii pe care o cauzează/determină;

– realitatea este, în ultimă instanţă, rezultatul unor inferenţe ipotetice operate de o comunitate nelimitată de oameni (de ştiinţă); comunitatea nelimitată este întruchiparea raţiunii în pragmatism. Aşadar diferenţa dintre „ceea ce este” şi „ceea ce experienţiem” nu mai are relevanţă.

Pragmatismul elimină, se pare, distincţia dintre discursul teoretic şi cel practic, ambele reducându-se la reuşita acţiunii pe care o orientează. Din această perspectivă, nu există diferenţă între descriere şi explicaţie; explicaţia nu înseamnă decât descrierea unui fenomen în termeni familiari. Cu referire la psihologie, behaviorismul radical consideră fenomenele mentale (cum ar fi gândirea) comportamente interiorizate (covert behaviors), care se supun aceloraşi principii de condiţionare clasică şi/sau operantă ca şi cele exteriorizate (overt behaviors). Mai mult, spre deosebire de behaviorismul filosofic şi metodologic, aici comportamentele nu sunt condiţionate de acţiunea prealabilă a stimulilor, ci pot fi produse spontan de organismul uman, putându-se apoi asocia cu diverse situaţii-stimul, fără ca acest lucru să însemne că sunt cauzate de acestea. Reprezentatul acestui demers este Frederick Burhus Skinner (1904-1990), care, într-o anchetă a APA (Haggbloom, 2002), a fost desemnat drept cel mai influent psiholog al secolului XX.

După aceste precizări de nuanţă, putem spune că behaviorismul, în diversele sale forme, are o constantă: focalizarea trebuie făcută doar asupra răspunsurilor organismului uman care sunt observabile şi măsurabile în mod riguros, indirect şi dependent de organismul care le produce sau direct şi independent de organismul care le produce, cu influenţe directe din evoluţionism – Charles Darwin (1802-1889).

1.2.1.1.2. Behaviorismul în acţiune
(sfârşitul secolului al XIX-lea – începutul secolului XX)

Această secţiune se bazează pe analiza făcută de Hawton, Salkovskis, Kirk şi Clark (1989, 1991), la care se adaugă contribuţiile noastre (David, 2003, 2003a, 2003b; David et al., 2002; David et al., 1998/2000) asupra modului în care behaviorismul (psihologia comportamentală) s-a transformat în terapie comportamentală (vezi şi Hergenhahn, 1986).

I. Principiul condiţionării clasice. Originile behaviorismului cu implicaţii în psihologie se află la începutul secolului XX, când fiziologul rus Ivan Pavlov (1849-1937) şi-a început studiile asupra învăţării (condiţionării clasice, numită de unii şi pavloviană), lucrând cu animale. Deşi acestea sunt cercetările prin care a devenit mai cunoscut, el a obţinut premiul Nobel (1904) pentru studiile asupra fiziologiei sistemului digestiv. În experimentele sale, Pavlov (1927) a observat că, asociind un stimul neutru (care nu declanşează nici un răspuns) cu un stimul necondiţionat (care produce în mod automat un anumit răspuns necondiţionat – comportament respondent), la un moment dat, stimulul neutru va declanşa şi el respectivul răspuns (răspuns condiţionat); trebuie însă menţionat că, deşi similare, răspunsurile necondiţionate şi cele condiţionate nu sunt identice. Stimulul necondiţionat este numit şi întărire primară, funcţia acestuia de a declanşa răspunsul necondiţionat fiind determinată genetic, ca urmare a evoluţiei speciei noastre. Un stimul condiţionat poate, la rândul său, întări ulterior un alt stimul neutru, devenind astfel întărire secundară; stimulul anterior neutru devine astfel stimul condiţionat care declanşează apoi un alt răspuns condiţionat; acesta este fenomenul de condiţionare clasică de gradul doi (higher-order conditioning). Astfel, De exemplu, într-o serie de experimente pe câini, Pavlov a arătat cum expunerea repetată la un stimul neutru (de exemplu, sunetul), urmat de un stimul necondiţionat (de exemplu, hrana), duce la declanşarea reflexului de salivaţie prin simpla expunere ulterioară a subiectului la cel dintâi stimul, devenit stimul condiţionat (existau însă diferenţe în concentraţia enzimelor din salivă între răspunsul condiţionat şi cel necondiţionat). Ulterior, prin condiţionare clasică de gradul doi, sunetul poate întări un alt stimul (de exemplu, mirosul specific) pentru a genera un răspuns condiţionat similar.

Legile contiguităţii şi frecvenţei, descrise anterior, explică, în concepţia lui Pavlov, fenomenul condiţionării clasice. Repetarea stimulului condiţionat în lipsa celui necondiţionat duce, în timp, la extincţie (dispariţia răspunsului condiţionat). După extincţie însă pot să apară fenomene de recuperare spontană, în care se restabileşte legătura stimul condiţionat – răspuns condiţionat.

În primele faze ale învăţării se manifestă adesea fenomenul de generalizare a stimulului; el se referă la faptul că stimuli similari celui condiţionat pot declanşa, la rândul lor, un răspuns similar celui condiţionat. Ulterior, ca urmare a întăririi stimulului condiţionat prin stimulul necondiţionat, apare fenomenul de discriminare, în care se elimină efectul de generalizare a stimulului.

Studiile experimentale ulterioare au deschis drumul aplicaţiilor în psihologie, demonstrând că şi răspunsurile emoţionale pot fi condiţionate. Astfel, asocierea repetată a unui stimul care produce frică (de exemplu, un stimul dureros) cu unul neutru (de exemplu, un stimul vizual) duce la posibilitatea declanşării fricii prin expunere la stimulul vizual. În plus, Pavlov introduce distincţia dintre primul sistem de semnalizare (first-signal system) – stimulii fizici la care răspundem prin răspunsuri condiţionate şi/sau necondiţionate – şi al doilea sistem de semnalizare (second-signal system) – simbolurile stimulilor fizici, exprimate, bunăoară, lingvistic (de exemplu, cuvântul „hrană”), la care reacţionăm prin răspunsuri condiţionate. Trebuie spus foarte clar că procesul de condiţionare clasică poate include nu doar comportamente respondente simple, ci şi complexe, precum patternurile acţionale (Baum, 1994). De exemplu, câinii reacţionează adesea la prezenţa hranei (stimul necondiţionat) cu patternuri acţionale complexe (latră, dau din coadă, salivează). Pavlov era convins că întreaga diversitate a comportamentului uman se poate explica folosind constructele descrise mai sus. Rezultatele experimentelor obţinute de el stau aşadar la baza unuia dintre cele mai importante principii, înglobat şi în paradigmele de studiu ale psihologiei comportamentale – condiţionarea clasică (pavloviană). Acestea fiind spuse, din consideraţie pentru corectitudinea istorică, trebuie menţionate trei lucruri.

În primul rând, cercetările psihologice ale lui Pavlov au fost stimulate de cadrul creat de Ivan Secenov (1829-1905), care a introdus în Rusia psihologia obiectivă, el argumentând primul că nu gândirea, ci stimulii determină comportamentul uman; recunoscând procesele mentale, dar fără a le atribui un impact asupra comportamentului, Secenov (1935) încearcă să le explice prin fiziologie. În al doilea rând, Pavlov nu era interesat de psihologie, văzând-o ca o abordare primitivă, subordonată fiziologiei, rezistând astfel multă vreme studierii condiţionării clasice şi aplicaţiilor acesteia în psihologia umană; atunci când s-a implicat în aceste cercetări, de la vârsta de 50 de ani până la moartea sa, era deja celebru în fiziologia digestivă, aşa că rezultatele sale în psihologie au fost diseminate şi acceptate rapid. În fine, în al treilea rând, Vladimir Behterev (1857-1927) este creditat cu descoperirea reflexului (răspunsului) condiţionat simultan cu Pavlov; el a fost interesat mai ales de comportamente respondente motorii (de exemplu, ale extremităţilor, respiraţia). Neavând însă notorietatea lui Pavlov, nu a fost receptat în mod adecvat de literatura de specialitate, deşi cercetările sale, comparativ cu ale lui Pavlov, sunt mai apropiate de psihologie. Dacă Watson (1933) ar fi descoperit mai întâi cercetările lui Behterev, probabil că psihologia americană l-ar fi asimilat şi promovat pe acesta, studiile sale fiind mai apropiate de psihologie şi de concepţia lui Watson asupra comportamentului (şi am fi vorbit probabil de condiţionare behtereviană, nu pavloviană!).

II. Principiul condiţionării operante. Urmând o linie de studiu asemănătoare, câţiva cercetători americani au pus bazele definirii următorului principiu fundamental al psihologiei comportamentale – condiţionarea operantă/instrumentală, numită de unii şi skinneriană. Spre deosebire de Pavlov, ei se focalizează asupra comportamentului operant.

Watson a fost acela care a orientat serios preocupările psihologiei americane în această direcţie, articolul său „Psychology as the behaviorist views it” (1913) fiind manifestul orientării. El a elaborat o psihologie stimul (S) – răspuns (R), tributară behaviorismului metodologic. Stimulul putea fi orice influenţa activitatea unui analizator – mai simplu (spot luminos) sau mai complex (o situaţie de examen) –, iar comportamentele studiate erau cele exteriorizate. Cum ajungem să asociem un comportament cu anumite situaţii-stimul? Aşa cum am mai arătat, asocierile complexe între stimuli şi răspuns (comportament) sunt guvernate de legile contiguităţii (de exemplu, stimulii şi răspunsurile care apar împreună tind să se asocieze), frecvenţei (de exemplu, cu cât stimulii şi răspunsurile apar mai frecvent împreună, cu atât asocierea lor este mai puternică) şi recenţei (de exemplu, într-o situaţie-stimul tinde să se manifeste ultimul răspuns generat în situaţia respectivă), ele explicând complexitatea comportamentului uman.

William McDougall (1871-1938) este un caz mai aparte în familia behavioriştilor. Deşi se focalizează asupra comportamentului operant, el insistă pe comportamentele complexe, cărora le găseşte o explicaţie instinctuală (cu rădăcini evoluţioniste). În marea dispută cu Watson, „The Battle of Behaviorism” (Watson şi McDougall, 1929), care a avut loc la „Psychological Club” din Washington, în anul 1924, se pare că Watson a reuşit să convingă psihologii americani că explicaţiile pentru comportamentele umane, fie ele simple sau complexe, trebuie căutate în relaţia S-R, nu în instincte. Fructificând câştigarea disputei cu McDougall, Watson merge mai departe şi, în 1926, afirmă explicit: „…daţi-mi 12 nou-născuţi sănătoşi şi, utilizând principiile behavioriste, vă garantez că pe oricare dintre ei, luat la întâmplare, pot să-l pregătesc pentru a deveni medic, avocat, artist, comerciant şi, da, chiar hoţ, indiferent de talentul, tendinţele, abilităţile şi rasa strămoşilor săi…”. Deşi la acea vreme această afirmaţie a împărţit comunitatea ştiinţifică în două (unii o considerau genială şi alţii o considerau o exagerare), ea a întărit mesajul behaviorist şi a redus influenţa grupului lui McDougall. La o analiză atentă, ea este perfect valabilă şi astăzi. Astfel, ştim că (Gleitman et al., 2000): (1) rolul factorului genetic în performanţă este mai redus la oameni decât la animale şi (2) aptitudinile complexe necesare pentru exercitarea unei profesii nu sunt înnăscute. Factorul genetic stabileşte doar limita lor superioară şi inferioară, poziţionarea între limite fiind determinată de mediu; efectul factorului genetic este mai mare la nivelurile de excepţie ale unor aptitudini simple (de exemplu, urechea muzicală). Aşadar, chiar dacă la acea vreme, când se considera că efectul factorului genetic se poate exprima în aptitudini complexe (de exemplu, familiile de medici aveau copii care deveneau medici, fapt care, în loc să fie interpretat prin prisma educaţiei/modelării, era interpretat genetic!), afirmaţia lui Watson le-a părut exagerată unora, astăzi ea pare rezonabilă. Cel puţin putem spune cu certitudine: „Dacă aş avea 12 nou-născuţi sănătoşi, utilizând principiile psihologice, oricare dintre ei, luat la întâmplare, poate fi pregătit să devină un bun medic, avocat, artist, comerciant şi, da, chiar hoţ, indiferent de talentul, tendinţele, abilităţile şi rasa strămoşilor săi…”. Nu am spus „foarte bun artist”, ci „bun artist”, căci nivelurile excepţionale ale aptitudinilor ar putea avea o componentă genetică în cazul unor profesii (cum ar fi unele profesii artistice).

În aceeaşi perioadă, Edwin Guthrie (1886-1952), urmând linia S-R a lui Watson, a explicat comportamentul operant pe baza legii contiguităţii şi a recenţei S-R; spre deosebire de Watson, el a renunţat însă la legea frecvenţei. Astfel, după Guthrie (1930, 1934), o simplă asociere între stimul (S1) şi răspuns (R1) este suficientă pentru învăţare; consecinţele comportamentului nu fac altceva decât să schimbe situaţia-stimul iniţială (din S1 în S2), astfel că, la o nouă expunere la stimulul iniţial (S1), se va declanşa, pe baza legii recenţei, comportamentul operant ţintă (R1); această perspectivă a devenit influentă în teoriile matematice ale învăţării (Estes, 1950).

În anii ’20 se dezvoltă o altă variantă a psihologiei behavioriste: răspuns (R) –stimul (S), tributară mai ales behaviorismului radical. Altfel spus, comportamentele noastre nu sunt condiţionate de stimulii care le precedă, ci de stimulii care le succedă (consecinţe), stimuli definiţi mai târziu ca întăriri şi pedepse. Astfel, pe baza unei suite de experimente efectuate pe animale, Edward Thorndike (1874-1949) a formulat legea efectului (Thorndike, 1916), care arată că acele comportamente operante care sunt urmate de consecinţe pozitive (satisfying state of affairs; reward) au tendinţa să îşi crească ocurenţa (de exemplu, frecvenţa, intensitatea, durata etc.), în timp ce comportamentele operante care nu sunt urmate de consecinţe pozitive şi/sau sunt urmate de consecinţe negative (annoying state of affairs; punishment) tind să-şi reducă ocurenţa. Problema cu această conceptualizare este că definiţia consecinţelor este una circulară: o consecinţă este pozitivă dacă creşte ocurenţa unui comportament şi creşte ocurenţa unui comportament deoarece este pozitivă. În plus, ea includea ca explicaţie termeni „mentalişti”, subiectivi, precum „consecinţă pozitivă”, „satisfacţie” etc.

Înscriindu-se în aceeaşi psihologie R-S, în anii ’30, Clark Hull (1884-1952) detaliază această lege. El soluţionează şi problema definiţiei circulare, arătând că toate consecinţele pozitive se referă, de fapt, la reducerea unei „tensiuni” (drive). Altfel spus, o nevoie biologică (biological need) – de exemplu, nevoia de hrană – creează o stare de tensiune (drive) – de exemplu, foamea – despre care, dacă este redusă printr-un comportament operant (a mânca), spunem că întăreşte acel comportament în situaţii specifice; aşadar, deşi se elimină circularitatea, rămâne totuşi un element mentalist de „reducere a tensiunii”, lucru inacceptabil pentru „behavioriştii adevăraţi”, cum vom vedea la Skinner. Astfel, după Hull (1943), probabilitatea unui comportament (PC) este dată de „tensiune” (D) şi de „tăria asocierii stimul-răspuns” (habit strenght; sHr), după formula: PC = sHr × D. Observăm în această formulă că dacă tensiunea este 0 sau tăria asocierii este 0, comportamentul nu va apărea. Merită amintit faptul că Hull a fost primul şi ultimul din istoria psihologiei care a încercat construirea acesteia pe un sistem ipotetico-deductiv, pornind de la principii stabilite pe baza datelor experimentale, din care a dezvoltat teoreme ce urmau să genereze predicţii testabile, susţinând astfel o dezvoltare cumulativă a psihologiei. Rigoarea şi inflexibilitatea unui astfel de demers (dacă s-ar fi acceptat acest demers, toate cercetările din psihologie ar fi trebuit focalizate şi coordonate astfel încât să testeze teoremele avansate) nu au fost însă pe gustul psihologilor, astfel că el a fost abandonat şi niciodată reluat (deşi ideea este interesantă!).

Pornind de la constatările colegilor săi (mai ales ale lui Thorndike), Skinner (1953, 1974) ridică psihologia R-S la un nivel de sofisticare nemaiatins anterior şi o transformă apoi în psihologie S-R-S. Să analizăm contribuţiile sale. El a început prin a detalia şi rafina legea efectului, arătând că „întărirea” (care, aşa cum am văzut, este de fapt un stimul care urmează, nu care precedă un comportament) se defineşte întotdeauna prin consecinţele pe care le are asupra comportamentului operant, şi a articulat cea de-a doua paradigmă experimentală esenţială în psihologia comportamentală (a condiţionării operante/instrumentale), prin definirea conceptelor de întărire şi pedeapsă. Astfel, comportamentul operant este urmat de diverse consecinţe (stimuli). Ca urmare a evoluţiei speciei, două tipuri de consecinţe (primare) ale comportamentului operant sunt fundamentele în influenţarea acestuia: (1) întărirea (reinforcer sau positive reinforcer) – de exemplu, hrană, sex – şi (2) pedeapsa (punisher sau negative reinforcer) – de exemplu, frig, arsură, lipsa hranei. Procesul prin care o întărire (positive reinforcer) creşte ocurenţa comportamentului care o produce se numeşte proces de întărire pozitivă (positive reinforcement). Procesul prin care o pedeapsă (punisher/negative reinforcer) creşte ocurenţa comportamentului care o elimină se numeşte proces de întărire negativă (negative reinforcement); dacă ea creşte ocurenţa comportamentului care o previne, atunci procesul se numeşte proces de evitare (avoidance). Procesul prin care o pedeapsă (punisher/negative reinforcer) reduce ocurenţa comportamentului care o produce se numeşte proces de pedepsire (punishment); o variantă a acestui proces de pedepsire este acela prin care o întărire (positive reinforcer) reduce ocurenţa comportamentului care o elimină. Altfel spus, orice comportament are o consecinţă. Dacă acea consecinţă se referă la apariţia a ceva (de exemplu, hrană) şi acel ceva creşte ocurenţa comportamentului (un şoarece apasă pe o pedală pentru a primi hrană), vorbim despre procesul de întărire pozitivă. Dacă acea consecinţă se referă la apariţia a ceva (cum ar fi frigul) şi acel ceva scade ocurenţa comportamentului, vorbim despre procesul de pedepsire. Dacă acea consecinţă se referă la dispariţia a ceva (frigul, de exemplu) şi acea dispariţie duce la creşterea ocurenţei comportamentului, vorbim despre procesul de întărire negativă (cu varianta procesului de evitare). În fine, dacă acea consecinţă se referă la dispariţia a ceva (hrană) şi acea dispariţie duce la scăderea ocurenţei comportamentului, atunci vorbim despre procesul de pedepsire. Se observă aşadar că întărirea pozitivă (positive reinforcer) şi pedeapsa (punisher/negative reinforcer) sunt definite doar de efectul lor asupra comportamentului, nu în termeni circulari şi/sau mentalişti de consecinţe (subiective) pozitive sau negative, ca în legea efectului a lui Thorndike.

Aşa cum spuneam, relaţia dintre întărirea primară (primary reinforcer), respectiv pedeapsa primară (primary punisher) şi comportamentul operant este determinată genetic, pe linia evoluţiei speciei; aşadar ele au şi funcţia de stimuli necondiţionaţi, putând declanşa răspunsuri necondiţionate; de exemplu, atunci când şoarecele apasă pe pedală pentru a primi hrană, el şi salivează. O întărire primară (hrană), prin asociere (condiţionată) cu un stimul neutru (sunet), poate transforma stimulul respectiv într-o întărire secundară (de exemplu, sunetul devine întărire). Eliminarea întăririlor duce adesea la fenomenul de extincţie, adică se reduce ocurenţa unui comportament operant; acesta este un fenomen care se subsumează aşadar celui de pedepsire.

Apariţia unui comportament operant, spre deosebire de cel respondent, nu este condiţionată de prezenţa unor stimuli. Comportamentele operante pot fi produse de organism în mod spontan, ulterior ele fiind controlate de stimulii care le urmează, stimuli numiţi consecinţe (întăriri şi pedepse). Aşadar mediul selectează comportamente prin consecinţele pe care le conţine. Altfel spus, mediul, prin întăririle şi pedepsele pe care le presupune, ne impune o anumită deschidere operaţională (ce comportamente este probabil să efectuez). Comportamentele mai complexe sunt învăţate prin aproximări succesive (shaping) şi/sau prin combinarea unor comportamente mai simple din repertoriul subiectului (chaining), prin jocul consecinţelor.

Acestea fiind spuse, trebuie înţeles faptul că stimulii pot altera jocul comportament operant – consecinţe (întăriri şi pedepse; R-S). Astfel, dacă întărirea unui comportament operant are loc doar în prezenţa unui anumit stimul (fenomenul de prompting), atunci acel comportament operant devine un comportament operant discriminat, care va apărea doar în prezenţa respectivului stimul, iar stimulul devine un stimul discriminativ sau discriminant (discriminative stimulus); iată aşadar că am ajuns la psihologia S-R-S. În aceste condiţii, la fel ca în cazul condiţionării clasice, apar efectele de generalizare a stimulului (în primele faze ale învăţării), iar ulterior, de discriminare.

Pe baza principiilor condiţionării operante descrise de Skinner au fost create mai târziu programe complexe de oferire a întăririlor şi pedepselor în cazul subiecţilor umani, Skinner considerând că aceste mecanisme pot explica pe deplin răspunsurile omului. Într-adevăr, chiar în cazul animalelor, acest principiu poate genera comportamente complexe. De exemplu, un şoarece este învăţat să apese pe o pedală pentru a primi hrană. Apoi învaţă să facă acest lucru doar dacă se aprinde un bec; ulterior, poate învăţa să dea în lături o perdea, ceea ce duce la aprinderea becului, după care apasă pe pedală pentru a obţine hrana. Pe baza aceloraşi principii, porumbeii au fost învăţaţi să joace tenis de masă şi baschet, constituind atracţii turistice, iar în armată, să ghideze bombe inteligente către inamic (vezi Herhenhahn, 1986). Toate acestea sunt secvenţe complexe de comportament! Skinner a expus în două lucrări fascinante, indicate oricui studiază comportamentul uman, modul în care aceste principii pot deveni tehnologii psihologice de organizare socială: Walden Two (1948) – o nuvelă remarcabilă – şi Beyond Freedom and Dignity (1971).

III. Integrarea condiţionării clasice (pavloviene) cu cea operantă/instrumentală (skinneriană). În concluzie, diferenţa fundamentală dintre condiţionarea clasică şi cea operantă constă în tipul comportamentului la care se referă (respondent vs operant) şi în factorii determinanţi ai acestuia (stimuli-antecedenţi vs stimuli-consecinţe). Să ne amintim însă că stimulii-consecinţă (hrana) pot avea şi funcţia de stimuli-antecedenţi (hrana), determinanţi ai unor răspunsuri necondiţionate (salivaţie); aşadar, deşi factorii determinanţi pot să fie uneori aceiaşi (hrana), contează momentul intervenţiei lor (înainte de comportamentul respondent, respectiv după comportamentul operant). Ambele constituie principii de bază în modelarea comportamentelor umane şi animale.

Integrarea lor a fost elegant efectuată mai târziu prin cercetările lui Hull (1943) şi Hobart Mowrer (1960). Astfel, într-un model bifactorial, s-a arătat că frica faţă de un stimul specific, dobândită, de exemplu, prin condiţionare clasică, este apoi menţinută prin condiţionare operantă, prin apariţia unui comportament operant de evitare a stimulului specific, care este întărit negativ. În plus, Richard Solomon (1918-1995) şi Lyman Wynne (1969-2000) au arătat (Solomon şi Wynne, 1953) că acele condiţionări care presupun asocierea unui stimul neutru cu un stimul extrem de aversiv duc la comportamente evitative foarte rezistente la extincţie. În fapt, efectul pedepsei (şoc electric) asupra unui comportament (consumul de alcool) poate fi explicat prin condiţionare clasică şi întărire negativă. Altfel spus, comportamentul-ţintă (de exemplu, consumul de alcool) devine stimul condiţionat pentru un răspuns condiţionat (frică), care este înlocuit apoi cu comportamentul de evitare a alcoolului, prin întărire negativă.