© 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5694-3

ISBN PDF: 978-973-46-5695-0

ISBN print: 978-973-46-5624-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Lightsource/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

OANA BENGA este profesor doctor în cadrul Departamentului de Psihologie al Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca, şi director fondator al Laboratorului de Psihologia Dezvoltării. Interesele sale de cercetare reflectă o perspectivă integrativă asupra dezvoltării umane, focalizându-se pe mecanismele intrinsece (temperament, procesări atenţionale) şi extrinsece (parenting, socializarea emoţiilor) ale autoreglării în copilăria timpurie, variabilitatea interindividuală şi factorii predictivi ai psihopatologiei dezvoltării, corelatele neuronale ale dezvoltării atipice. Este vicepreşedintă a Asociaţiei de Ştiinţe Cognitive din România, distinguished Sackler Network Scholar, Sackler Institute for Developmental Psychobiology, New York, membră a Society for Research in Child Development şi a International Congress of Infant Studies. A publicat ca autor, coautor şi/sau coordonator 6 cărţi, 16 capitole în volume (dintre care 5 internaţionale) şi peste 70 de articole în reviste cu factor de impact sau indexate în baze de date internaţionale.

MIRELA BÎLC este doctorand la Şcoala doctorală „Psihologie cognitivă aplicată” din cadrul Departamentului de Psihologie al Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca, sub coordonarea prof. univ. dr. Andrei C. Miu. Cercetările sale, desfăşurate în cadrul Laboratorului de Neuroştiinţe Cognitive, se axează pe diferenţele interindividuale în abilitatea de reglare emoţională, folosind metode psihologice şi biologice. În 2012 a primit Bursa de Performanţă Ştiinţifică a Universităţii „Babeş-Bolyai” pentru un proiect de cercetare despre decizia economică. Este psiholog clinician şi psihoterapeut cognitiv-comportamental sub supervizare, activitatea sa clinică fiind focalizată pe problemele emoţionale.

ŞTEFAN BONCU este doctor în psihologie, conferenţiar universitar în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Predă cursuri de psihologie socială, psihologia mediului, psihologia negocierii şi influenţă socială. A publicat: Devianţa tolerată (2000), Procese interpersonale (2005), Negocierea şi medierea – perspective psihologice (2006), Manual de psihologie socială aplicată (în colab., 2007). La Editura Polirom i-au apărut: Psihologie. Manual pentru clasa a X-a (în colab., 2000), Psihologia influenţei sociale (2002, carte distinsă cu Premiul „Constantin Rădulescu-Motru” al Academiei Române), Psihosociologie şcolară (în colab., 2013), Psihologie socială clinică (în colab., 2014) şi Emoţiile complexe (în colab., coord., 2015).

CORNELIU HAVÂRNEANU este doctor în psihologie, profesor universitar în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, directorul Departamentului de Psihologie. Domeniile sale de cercetare sunt siguranţa şi securitatea în transporturi şi psihodiagnosticul. A publicat: Resurse umane şi strategii de consultanţă (2002), Evaluarea psihologică a conducătorilor auto (2011), a coordonat două volume: Agresivitatea în şcoală (împreună cu Laurenţiu Şoitu, 2001) şi Cunoaşterea socială. Teorii şi metode (2002). La Editura Polirom i-a mai apărut Cunoaşterea psihologică a persoanei. Posibilităţi de utilizare a computerului în psihologia aplicată (2000). Publică în numeroase reviste de specialitate (Transportation Research Part F: Psychology and Behaviour, Analele Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, Social and Behavioral Sciences).

GRIGORE HAVÂRNEANU este doctor în psihologie socială, titlu ştiinţific pe care l-a obţinut la Universitatea La Sapienza (Roma, Italia). În prezent este cercetător în cadrul International Union of Railways (UIC, Paris), Divizia de Securitate, unde lucrează la mai multe proiecte europene. Interesele sale de cercetare includ: siguranţa şi securitatea transporturilor, reprezentările sociale, devianţa masivă de la norme şi motivaţiile care stau la baza comportamentelor riscante, agresive ori iraţionale. A publicat Psihologia transporturilor. O perspectivă psihosocială (Polirom, 2013) şi peste 15 articole ştiinţifice în reviste naţionale, dar şi în reviste internaţionale recunoscute în prevenirea riscurilor (Accident Analysis & Prevention, Transportation Research Part F: Traffic Psychology and Behaviour).

ANDREI HOLMAN este doctor în psihologie, conferenţiar în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Departamentul de Psihologie, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Susţine cursuri de psihologie cognitivă, metodologia cercetării, analiza datelor şi evaluare psihologică. Interesele sale de cercetare includ interacţiunile dintre emoţii şi procesele cognitive, psihologia traficului auto, psihologia moralităţii, psihologia corpului şi a modificărilor corporale, psihologia donării de organe etc. Este autor sau coautor a peste 30 de publicaţii (articole, capitole de carte), între care o serie de articole în reviste indexate ISI.

CORNELIA MĂIREAN este doctor în psihologie şi asistent universitar în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Domeniile sale de interes includ: stresul şi pierderea traumatică, adaptarea cognitivă şi emoţională, rezilienţa şi dezvoltarea personală. A publicat în calitate de autor şi coautor studii în volume colective, în reviste indexate ISI sau în alte baze de date de prestigiu, precum şi Psihologia traumei (Polirom, în colab., 2014).

ANDREI C. MIU este profesor doctor în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Departamentul de Psihologie, Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca. A fondat şi conduce Laboratorul de Neuroştiinţe Cognitive (http://cognitive-neuroscience.ro), unul dintre primele grupuri de cercetare din România cu activitate în domeniul neuroştiinţelor cognitive. Cercetările sale se concentrează asupra emoţiilor şi controlului acestora, dintr-o perspectivă interdisciplinară care integrează metode din psihologia experimentală, neuroştiinţele cognitive şi genetica moleculară. Predă cursuri de neuroştiinţe cognitive şi genetică comportamentală şi este coordonator de doctorat în psihologie. A fost bursier Fulbright la Universitatea Stanford şi a primit numeroase premii pentru activitatea sa ştiinţifică şi didactică.

DANIELA MUNTELE HENDREŞ este doctor în psihologie şi conferenţiar în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. În volumul Starea subiectivă de bine. Consolidarea ei prin acţiuni psihologice (2009) prezintă cercetările realizate în cadrul programului doctoral. Alte peste 30 de publicaţii, articole ştiinţifice şi capitole de cărţi ilustrează preocupările sale ştiinţifice, educaţionale şi profesionale legate de factori controlabili, intrapsihici şi interpersonali, importanţi pentru sănătate.

ADRIAN OPRE este profesor universitar în cadrul Departamentului de Psihologie, director al Şcolii doctorale „Psihologie cognitivă aplicată”, Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca, şi preşedintele Asociaţiei de Ştiinţe Cognitive din România. Domeniile sale de competenţă ştiinţifică şi practică sunt: psihologia cognitivă, personalitatea – diagnoză şi intervenţie, consilierea psihologică, aplicaţii ale paradigmei cognitiv-comportamentale în contexte educaţionale, oganizaţionale şi juridice. Este membru în mai multe asociaţii ştiinţifice şi profesionale naţionale şi internaţionale (Societatea Europeană de Psihologie Cognitivă, Asociaţia Europeană pentru Terapie Comportamentală şi Cognitivă etc.). A beneficiat de stagii de formare/cercetare şi a fost profesor/cercetător invitat la universităţi din SUA şi Europa. Dintre volumele publicate, amintim Introducere în teoriile personalităţii (2003, 2006) şi Calitate şi performanţă în activitatea didactică universitară (2013), alături de peste 60 de articole ştiinţifice în reviste naţionale şi internaţionale. La Editura Polirom i-a apărut Inconştientul cognitiv. Modele teoretice, suport experimental şi aplicaţii (2012).

DANA OPRE este lector universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie şi coordonator programe la Centrul pentru Inovare-Dezvoltare, Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca. Domeniile sale de interes şi competenţă ştiinţific-aplicativă sunt: psihologia educaţiei, evaluare şi dezvoltare academică, aplicaţii ale psihologiei în domeniul educaţional şi juridic. Este membru al unor asociaţii/societăţi ştiinţifice şi profesionale naţionale (Asociaţia de Ştiinţe Cognitive din România, Asociaţia de Psihoterapii Cognitive şi Comportamentale din România, Colegiul Psihologilor din România etc.). A beneficiat, în calitate de cercetător invitat, de burse şi stagii internaţionale de cercetare la universităţile: New School University, New York, Washington University, Seattle, şi Universiteit van Tilburg, Olanda. Dintre volumele publicate, menţionăm: Evaluarea academică (în colab., 2002), Expertiza didactică universitară. Mutaţii paradigmatice şi conceptuale (în colab., 2010) şi Pionii reconstrucţiei curriculare (în colab., 2012). Este autoare a peste 25 de articole ştiinţifice apărute în reviste naţionale şi internaţionale.

SEBASTIAN PINTEA, licenţiat în sociologie şi psihologie, este lector doctor în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Departamentul de Psihologie, Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca. A absolvit un masterat în domeniul comunicării sociale şi relaţiilor publice. Teza sa de doctorat a pus bazele unui nou domeniu de cercetare în România, psihologia antreprenorială (Elemente de psihologie antreprenorială: repere teoretico-experimentale, 2007). Printre domeniile sale de interes se numără şi metodologia avansată a cercetării psihologice. A publicat articole teoretice şi aplicative în domenii ale psihologiei clinice, precum roboterapia şi terapia prin realitate virtuală.

SIMONA POPUŞOI este licenţiată în psihologie a Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, absolventă a masteratului Evaluarea, formarea şi consilierea psihologică a angajatului şi doctorandă în psihologie a aceleiaşi facultăţi. Domeniul său de cercetare este psihologia transporturilor. Temele sale de interes sunt identificarea factorilor individuali şi sociali care determină stări afective negative şi tendinţe agresive participantului la trafic, precum şi a strategiilor eficiente de reglare emoţională în cazul conducătorului auto în contextul mobilităţii urbane.

CAMELIA SOPONARU este doctor în psihologie, conferenţiar în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. A publicat: Une institution en quatre lectures à travers une activité de groupe: l’Hygiène Mentale (2008), Espace individuel et groupal pour penser la transition en Roumanie. Approche psychosociologique clinique (2011), Terapia tulburărilor de pronunţie. Ghid practic pentru logopezi, educatori/învăţători, părinţi (în colab., 2013) şi Logopedie. Strategii terapeutice în corectarea tulburărilor de limbaj (în colab., 2013).

MARIA NICOLETA TURLIUC este doctor în psihologie, profesor universitar în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Domeniile sale de interes includ: structuri şi procese diadice/familiale, gender, violenţă familială, reacţii la stres şi traumă. A publicat opt volume, dintre care menţionăm: Imaginar, identitate şi reprezentări sociale. Imaginea elementului alogen în mentalul colectiv românesc (2004), Psihologia cuplului şi a familiei (2004), Psihosociologia comportamentului deviant (2007), Violenţa în familie. Teorii, particularităţi şi intervenţii specifice (2009). La Editura Polirom i-a apărut Psihologia traumei (2014). A publicat peste 30 de capitole în volume şi peste 50 de studii în reviste ştiinţifice, indexate ISI şi BDI (Journal of Loss and Trauma, Procedia – Social and Behavioral Sciences, Revista de cercetare şi intervenţie socială, Revista română de bioetică, Psihologia Socială, The Journal of International Social Research, Journal of Psychological and Educational Research, International Journal of Education and Psychology in the Community etc.).

GEORGE VISU-PETRA este psiholog la Curtea de Apel din Cluj-Napoca şi cadru didactic asociat la Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Departamentul de Psihologie, Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca, unde predă în cadrul programului masteral de psihologie judiciară. Interesele sale de cercetare se înscriu în acest domeniu aplicativ, concentrându-se asupra investigării mecanismelor cognitive şi psihofiziologice implicate în producerea comportamentului disimulant. Este coordonatorul colectivului de cercetare DECODE (DEception, COgnition and DEvelopment) din cadrul Centrului de Psihologie Cognitivă Aplicată, grup care îşi propune să dezvolte contribuţia psihologiei judiciare din România la cercetarea internaţională.

LAURA VISU-PETRA este conferenţiar în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Departamentul de Psihologie, Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca, unde predă cursuri despre dezvoltarea tipică şi atipică. Este membru fondator şi cercetător principal în cadrul Laboratorului de Psihologia Dezvoltării de la aceeaşi universitate, studiază dezvoltarea funcţionării executive din perioada preşcolară până în adolescenţă. Studiile grupului de cercetare pe care îl coordonează sunt publicate în reviste importante din domeniul ştiinţelor dezvoltării.

DANIELA VICTORIA ZAHARIA este doctor în psihologie, lector în cadrul Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Este implicată în activităţi didactice aferente disciplinelor: psihologie organizaţională, psihologia personalului, psihologia publicităţii, relaţii publice. Dintre lucrările sale, menţionăm: Romanian managers and human resource Management (2007), Munca emoţională – cadrul pentru studiul gestionării emoţionale la locul de muncă (2009) şi Managementul emoţiilor în organizaţii (2011).

Cuvânt-înainte

Se spune că cel mai mare risc este viaţa însăşi. Deşi formularea poate părea exagerată, riscul este fără îndoială o dimensiune importantă a existenţei umane şi reprezintă un aspect intrinsec al vieţii cotidiene, fiind prezent la orice pas şi în orice domeniu de activitate.

Din punct de vedere psihologic, riscul este un concept fundamental, enigmatic şi polisemantic, aşa cum arăta şi Jean-Pascal Assailly în 1992. Natura fundamentală a riscului provine din faptul că el ne însoţeşte la orice pas încă din primele momente ale existenţei noastre. Imediat după naştere, nou-născutul se confruntă cu două nevoi contradictorii: nevoia de securitate, reprezentată de ataşamentul faţă de mamă, şi nevoia de stimulare, satisfăcută prin explorarea mediului. Cea din urmă ascunde riscuri nebănuite, care sunt descoperite treptat, învăţate şi ulterior evitate sau asumate. Această dimensiune continuă pe măsură ce înaintăm în viaţă, manifestându-se prin controlul indivizilor asupra mediului şi prin disponibilitatea de a căuta noi provocări.

În acelaşi timp, riscul este enigmatic deoarece nu este uşor observabil. Unele riscuri sunt greu de detectat sau de recunoscut, iar altele rămân invizibile în faţa percepţiei comune, fiind observabile doar de către experţi sau de ochii experimentaţi. În plus, riscurile evoluează şi se transformă odată cu societatea, ceea ce contribuie şi mai mult la natura lor enigmatică. În unele cazuri, chiar şi experţii au dificultăţi în a recunoaşte prezenţa unui risc, deoarece riscurile noi sunt adesea neclare şi ambigue. Din această perspectivă, riscurile ce ne sunt necunoscute astăzi ne vor fi probabil familiare în viitor.

Cu toate acestea, perceperea riscului nu este singura dimensiune importantă în psihologie şi tocmai de aici rezultă natura polisemantică a riscului. În funcţie de perceperea subiectivă a riscului, dar şi de predispoziţia faţă de risc – înţeleasă ca o dimensiune mai largă a personalităţii –, indivizii evaluează riscul şi ajung să ia decizii în situaţii mai mult sau mai puţin incerte. Acceptarea şi asumarea riscului pot fi deci determinate de mai mulţi factori şi de mai multe situaţii de risc. În egală măsură, atitudinile şi reprezentările indivizilor cu privire la risc pot influenţa comportamentul riscant în contexte variate.

Toate conceptele de mai sus ilustrează natura polivalentă a riscului, dar şi faptul că în psihologie fenomenul riscului are atât implicaţii teoretice, cât şi practice. Pe de o parte, teoriile din anumite domenii ale psihologiei încearcă să modeleze comportamentele riscante ale indivizilor în baza unor constructe psihologice şi să valideze respectivele teorii în urma studiilor realizate. Pe de altă parte, psihologia aplicată recunoaşte că riscurile apar în cadrul tuturor activităţilor umane, dar sub forme diferite, în funcţie de tipul, de modul de manifestare şi de amploarea acestora. Din punct de vedere practic, riscul este definit în mod tradiţional ca fiind opusul siguranţei, altfel spus un nivel ridicat de risc atrage după sine scăderea siguranţei într-un domeniu dat, şi invers. Prin urmare, rolul practic al psihologiei este de a oferi suport şi recomandări validate ştiinţific pentru creşterea siguranţei în cele mai importante domenii de activitate în care riscurile sunt prezente: transporturi, organizaţii şi antreprenoriat, sănătate, mediu etc. În acelaşi timp, ea poate contribui la înţelegerea şi la reducerea unor riscuri în acele domenii care afectează nemijlocit siguranţa persoanelor şi starea de bine a individului (de exemplu, comportamentele antisociale şi infracţionale, viaţa de cuplu şi de familie, activitatea psihoterapeutică, traumele asupra sănătăţii psihice şi fizice).

Deşi riscurile sunt prezente pretutindeni şi importanţa studierii lor din perspectivă psihologică este evidentă, constatăm că psihologia riscului este un domeniu aflat încă în fază incipientă, aspect reflectat şi de numărul redus de publicaţii existente pe această temă în ştiinţele sociale. La nivel internaţional sunt doar câteva reviste ştiinţifice dedicate riscului: Journal of Risk Research (Routledge), Journal of Risk and Uncertainty (Springer) şi Risk Analysis (Wiley). Pe lângă acestea, sunt o serie de reviste specializate care acceptă spre publicare articole pe tema riscului, dar în domenii specifice. De asemenea, unele cărţi includ doar capitole izolate care tratează unele aspecte ale riscului sau cercetări prezentate la conferinţe. Psihologia riscului este abordată global şi unitar în foarte puţine lucrări. Dintre cele mai cunoscute şi mai comprehensive manuale existente la nivel internaţional menţionăm: J.-P. Assailly, The Psychology of Risk (Nova Science Publishers, New York, 2012), G.M. Breakwell, The Psychology of Risk (Cambridge University Press, Cambridge, 2007) şi D.R. Kouabenan, B. Cadet, D. Hermand şi M.T. Muñoz Sastre, Psychologie du risque: Identifier, évaluer, prévenir (eds., De Boeck Université, Bruxelles, 2006). Acestea sunt printre puţinele lucrări care abordează riscul din perspectiva mai multor variabile psihosociale, dar şi transversal, în funcţie de mai multe domenii în care riscul este prezent. Cu toate acestea, nici un manual nu poate fi exhaustiv. Autorii lucrărilor menţionate au decis să insiste pe anumite aspecte şi să le ignore pe altele. De exemplu, în The Psychology of Risk, G.M. Breakwell evidenţiază importanţa riscurilor din psihologia industrială şi organizaţională, dar menţionează doar în trecere problema riscurilor din transporturi. În plus, tratează laconic sau chiar deloc riscurile environmentale, pe cele din domeniul sănătăţii sau pe cele din domeniul economic.

Lucrarea de faţă se înscrie pe aceeaşi linie, în sensul că îşi propune să fie un manual integrativ, dar nonexhaustiv pe tema psihologiei riscului, şi oferă o imagine de ansamblu asupra cunoştinţelor actuale din psihologie pe tema riscului. De asemenea, oferă o analiză a riscului în acele domenii ale psihologiei aplicate pe care le-am considerat a fi cele mai relevante pentru societatea românească şi pentru activitatea psihologilor practicieni: transporturi, organizaţii, antreprenoriat, sănătate, mediul înconjurător, mediul infracţional, viaţa de cuplu şi de familie, activitatea psihoterapeutică sau domeniul psihotraumatologiei.

Volumul este structurat în 16 capitole, dintre care primele şase asigură reperele teoretice şi metodologice în psihologia riscului, iar următoarele zece abordează riscul din perspective specifice ale psihologiei. Capitolul 1 prezintă o sinteză teoretică în domeniul perceperii riscului şi explorează factorii individuali şi situaţionali care afectează perceperea, tolerarea, acceptarea şi asumarea riscului. În plus, capitolul prezintă cele mai importante teorii care explică adaptarea comportamentală în funcţie de perceperea şi de nivelul de acceptare a riscului. Capitolul 2 trece în revistă teoriile şi unele rezultate empirice care susţin influenţa emoţiilor asupra deciziei în condiţii de risc, subliniind că emoţiile sunt ca o sabie cu două tăişuri, având atât efecte pozitive, cât şi negative asupra proceselor cognitive. Capitolul 3 schiţează traseul ontogenetic al perceperii riscului şi al angajării în comportamente de risc, sintetizând cele mai reprezentative abordări teoretice şi empirice ale riscului din perspectiva dezvoltării şi punctând cronologic cele mai relevante achiziţii în dezvoltare. Capitolul 4 continuă acest demers, discutând modul în care sunt construite social atitudinile faţă de risc. Odată format, spectrul atitudinilor faţă de risc poate varia de la aversiunea faţă de risc până la căutarea riscului, dar relaţia dintre atitudinea faţă de risc şi comportamentul riscant este uneori problematică. Capitolul semnalează şi principalele limite medotologice în măsurarea atitudinii faţă de risc. Capitolul 5 evidenţiază importanţa factorilor individuali asociaţi perceperii şi asumării riscului, mai ales în vederea elaborării unor strategii diferenţiate de intervenţie. Din această perspectivă, vârsta, sexul, factorii ereditari şi cei de personalitate, dar şi aspectele socioculturale devin variabile de maximă importanţă pentru reuşita strategiilor de intervenţie canalizate spre grupuri-ţintă. Capitolul 6 abordează într-o manieră neconvenţională problema managementului situaţiilor de risc, oferind sugestii pentru prevenirea amplificării consecinţelor unor incidente complexe. Managementul riscului este analizat în trei etape: înainte de producerea unui eveniment riscant, în timpul producerii evenimentului, dar şi după ce evenimentul s-a produs, având în vedere în special rolul factorului uman în aceste trei faze ale procesului.

Volumul continuă cu zece capitole dedicate unor probleme specifice studiate de ramuri particulare ale psihologiei. Capitolul 7 propune aprofundarea metodelor de analiză a factorilor etiologici şi de menţinere a comportamentului infracţional. După o sinteză critică a instrumentelor utilizate în realizarea unor evaluări şi predicţii ale riscului de comportament infracţional şi de recidivă, autorii analizează tipologia, valoarea informativă, dar şi utilitatea markerilor biologici în predicţia riscului pentru comportamente antisociale. Apoi, capitolul 8 tratează amănunţit factorii individuali şi situaţionali de risc în traficul rutier, dar şi implicaţia lor pentru siguranţa în trafic. Capitolul 9 dezbate influenţa grupurilor asupra deciziilor membrilor, arătând în ce condiţii deciziile individuale sunt mai riscante sau mai echilibrate în funcţie de interacţiunea cu grupul social. Capitolul 10 analizează riscurile asociate demersului antreprenorial, mai exact, riscurile financiare, cele legate de oportunităţile de carieră, de relaţiile familiale şi cele de ordin psihologic sau emoţional. Asumarea riscurilor antreprenoriale este discutată din mai multe perspective teoretice. Capitolul 11 tratează riscurile în organizaţii, cadrul de raportare fiind cel al securităţii şi al siguranţei în muncă: evaluarea şi prevenirea riscurilor de natură fizică, dar şi a riscurilor asociate factorului uman. Riscurile psihosociale precum stresul profesional sunt de asemenea integrate. Capitolul 12 discută despre riscurile environmentale, mai exact, cele care afectează mediul natural şi care pot avea consecinţe negative pentru oameni, de la încălzirea globală la inundaţii sau efectele negative ale pesticidelor în agricultură. Capitolul 13 inventariază factorii de risc ai instabilităţii maritale şi familiale, riscurile pe care şi le asumă individul sau cuplul, potenţialele consecinţe negative asociate acestor riscuri la nivel individual şi diadic, precum şi modalităţile de diminuare a consecinţelor conduitelor de risc. Capitolul 14 expune cele mai importante concepte din psihologia sănătăţii legate de risc şi explică modul în care ele trebuie să se regăsească într-o comunicare eficientă şi convingătoare despre risc, pentru a încuraja comportamentele sănătoase. Capitolul 15 analizează riscurile pe care le presupune psihoterapia atât pentru client, cât şi pentru terapeut şi sugerează că măsurarea efectelor negative în psihoterapie trebuie să prezinte aceeaşi importanţă pe care o are în prezent studiul eficacităţii psihoterapiei. Ultimul capitol discută riscurile traumelor asupra sănătăţii psihice şi fizice, dar şi asupra sistemului de credinţe, relaţiilor interpersonale şi vieţii profesionale, evidenţiind că expunerea repetată la traume, mai ales în perioadele critice de dezvoltare, prezice vulnerabilitatea viitoare la trăirea altor traume pe parcursul vieţii.

În concluzie, diversitatea aspectelor psihologice şi a temelor practice abordate în acest volum permit cititorilor interesaţi să îşi formeze o perspectivă de ansamblu relevantă asupra evoluţiei teoriilor, studiilor şi principalelor concluzii din psihologia riscului. În plus, recomandările şi sugestiile ce transpar pe parcursul acestei lucrări sunt utile practicienilor care se ocupă de creşterea siguranţei în anumite domenii de activitate.

Dorim să le mulţumim tuturor autorilor pentru contribuţiile lor valoroase. Efortul colectiv depus la redactarea acestui volum reprezintă un exemplu de colaborare reuşită între specialişti din colective diferite şi cu orientări psihologice eterogene. Adresăm mulţumirile noastre şi Editurii Polirom, care a susţinut de la început acest proiect.

Paris şi Iaşi, august 2015

Grigore Havârneanu

Corneliu Havârneanu

Capitolul 1

Riscul din perspectivă psihologică

Grigore Havârneanu

1.1. Introducere

Riscul este un concept destul de evaziv, deoarece face referire la o multitudine de factori. Conceptualizarea şi înţelegerea riscului pun probleme din cauza varietăţii de situaţii în care riscul poate apărea, iar definiţia riscului este mai ambiguă sau mai clară în funcţie de contextul la care riscul face referire. De exemplu, riscul poate fi pus în relaţie cu nutriţia, terapiile medicale, ingineria genetică, încălzirea globală, fumatul, alcoolul sau consumul de droguri, investiţiile financiare, accidentele la locul de muncă sau cele din transporturi, abandonul şcolar, şomajul, criminalitatea în toate formele ei etc. Această listă, deloc exhaustivă, ar putea continua cu siguranţă pe mai multe pagini.

Ca temă transversală care atinge multe aspecte, riscul poate naşte controverse pe plan social şi politic, dar şi în arena ştiinţifică. Pentru anumite categorii socioprofesionale, precum statisticienii, inginerii, medicii sau profesioniştii din domeniul asigurărilor, riscul capătă semnificaţii precise, în funcţie de domeniul de activitate. Acesta poate fi definit ca probabilitatea unei pierderi (de exemplu, în epidemiologie), ca nivel sau grad al unei posibile pierderi (de exemplu, în domeniul protecţiei mediului), ca pierdere ponderată în funcţie de probabilitatea sa (de exemplu, în asigurări) sau ca varianţă a unui eveniment (de exemplu, în piaţa acţiunilor la bursă). Pentru publicul larg, riscul poate fi oricare dintre acestea şi poate chiar mai mult decât atât, deoarece riscurile se întâlnesc în aproape orice domeniu din viaţa de zi cu zi. Mulţi oameni folosesc termenul cu referire la situaţii care presupun într-o formă sau alta posibilitatea unei pierderi. Intuitiv ştim cu toţii ce sunt riscurile şi încercăm să le evităm. În alte situaţii, deşi percepem existenţa lor, suntem pregătiţi să ne asumăm „o doză” de risc.

Cum sunt percepute riscurile şi de ce se angajează indivizii în comportamente riscante? Cum putem interveni pentru a reduce riscurile mari şi a ameliora siguranţa? Aceste întrebări constituie principala provocare pentru psihologia riscului. Înţelegerea modului în care factorii psihologici influenţează perceperea şi asumarea riscului este un pas crucial spre crearea de programe de intervenţie eficiente şi spre creşterea nivelului de siguranţă în comunităţi şi în mediile profesionale. Din punct de vedere psihologic, riscul este în esenţă un construct subiectiv ce se referă la posibilitatea ca ceva rău să se producă într-o anumită situaţie, provocând o anumită pierdere. Modul în care persoanele percep această ameninţare posibilă şi modul în care reacţionează în faţa ameninţării depind de mulţi factori: structura de personalitate, atitudinile personale, dispoziţia de moment, specificitatea situaţiei, biasurile cognitive, comportamentele obişnuite etc. Întrucât fiecare persoană este unică, acelaşi risc va fi perceput diferit de doi sau mai mulţi indivizi. Pe scurt, perceperea riscului (sau capacitatea de a discerne riscul) presupune ca un individ anume să identifice o ameninţare posibilă, ceea ce nu se întâmplă mereu. Perceperea riscului se află în strânsă legătură cu toleranţa la risc, adică acea capacitate a unui individ de a accepta un anumit nivel de risc. Nivelul de toleranţă la risc sau nivelul de acceptare a riscului reprezintă şi el un prag subiectiv care poate fi foarte diferit de la o persoană la alta. Studiile din psihologie sugerează că programele de intervenţie menite să descurajeze asumarea riscurilor trebuie să abordeze atât perceperea, cât şi tolerarea riscului.

Acest capitol prezintă o sinteză teoretică în domeniul perceperii riscului şi explorează factorii psihologici care influenţează acceptarea şi asumarea riscului. Mai întâi, rezumă factorii individuali şi situaţionali ce afectează perceperea riscului şi toleranţa faţă de risc. Apoi include o sinteză a celor mai importante teorii care explică adaptarea comportamentală în funcţie de perceperea şi de nivelul de acceptare a riscului. Prezentarea teoriilor include selectiv şi exemple ale modului în care acestea au fost puse în practică în domenii specifice ale psihologiei. În general, factorii şi teoriile ce explică perceperea şi acceptarea riscului se aplică la o varietate de domenii şi la o serie largă de comportamente în cadrul mediilor profesionale, dar şi în afara acestora.

1.2. Riscul subiectiv ca temă transversală în psihologie

Perceperea riscului a început să atragă interesul cercetătorilor acum mai bine de cinci decenii. Primele cercetări din domeniul perceperii riscului corespund marilor dezbateri din anii 1960-1970 pe tema energiei nucleare. În acea perioadă a apărut un conflict de opinii între experţi, pe de o parte, şi opinia publică, pe de altă parte, cu privire la riscurile ridicate de centralele nucleare. În timp ce inginerii şi fizicienii susţineau că probabilitatea unui accident nuclear este minimă, aducând argumente tehnice în favoarea unui risc redus, cetăţenii de rând considerau că centralele nucleare erau foarte periculoase şi se arătau indignaţi de un eventual dezastru cu efecte devastatoare pe termen lung. Cu alte cuvinte, riscul perceput devenise un obstacol în calea deciziilor raţionale întrucât – potrivit experţilor – societatea vedea riscuri acolo unde ele nu existau. În acest context, Sowby (1965) a propus un plan de comparare a riscurilor care la acea vreme a fost considerat pertinent în comunicările legate de riscul nuclear. Experţii susţineau, de exemplu, că fumătorii sunt expuşi unui risc mai ridicat decât persoanele care locuiesc în apropierea unei centrale nucleare. Prin urmare, atât timp cât mulţi oameni fumau, de ce nu ar fi acceptat şi energia nucleară dacă ea presupunea un risc mai mic? La puţin timp după Sowby, Starr (1969) a găsit un răspuns la această întrebare. A studiat în detaliu anumite riscuri şi a arătat că acceptarea riscului nu se baza doar pe estimările tehnice făcute de experţi, ci şi pe o dimensiune subiectivă. Concluzia lui a fost că societatea este dispusă să accepte riscurile în măsura în care la nivel subiectiv acestea sunt asociate cu beneficii, introducând conceptul de risc voluntar. Demersul lui Starr a trezit interesul pentru modul în care oamenii percep, acceptă şi îşi asumă riscurile. Investigarea acestor aspecte a pus bazele unui nou domeniu de cercetare pentru specialiştii din ştiinţele sociale.

În psihologie, există de ceva timp o preocupare pentru studiul modului în care persoanele se raportează la risc. Cu toate acestea, cercetările s-au limitat la domenii specifice ale psihologiei, în care riscul a fost tratat în general ca temă colaterală. De exemplu, psihologia personalităţii a examinat ipoteza conform căreia există o predispoziţie individuală stabilă numită înclinaţie spre risc (risk propensity) şi a căutat să identifice factorii de personalitate care pot prezice asumarea riscului. Psihologia cognitivă şi în special cercetările din domeniul deciziei au permis validarea unor modele teoretice care explică luarea deciziilor în condiţii de risc şi rolul emoţiilor în luarea unor astfel de decizii. Psihologia socială a studiat modul în care reacţionează grupurile în cazul unor riscuri colective, riscurile asociate unor grupuri minoritare şi procesele sociale prin care riscurile sunt comunicate şi eventual amplificate. Psihologia industrială şi inginerească a studiat eroarea umană şi aspectele ergonomice în interacţiunea omului cu dispozitivele tehnice, pentru a preveni dezastrele industriale şi accidentele minore de muncă. Mai recent, psihologia muncii şi cea organizaţională s-au preocupat de modul în care angajaţii şi managerii companiilor evaluează riscurile la locul de muncă. Progresiv, riscul a devenit o temă transversală de cercetare pentru majoritatea domeniilor din psihologia aplicată: psihologia sănătăţii se interesează de modul în care pot fi prevenite comportamentele nesănătoase care periclitează starea de sănătate a indivizilor; psihologia transporturilor studiază asumarea riscului de către participanţii la trafic; psihologia environmentală studiază riscurile ce ameninţă sustenabilitatea, obiceiurile neecologice şi comportamentul uman în cazul calamităţilor naturale; psihologia economică include problema riscului financiar şi a celui din antreprenoriat; psihologia judiciară se preocupă de riscurile asociate comportamentelor deviante şi criminale. Există însă elemente comune între toate aceste abordări? Putem vorbi propriu-zis despre o psihologie a riscului, care abordează riscul subiectiv ca temă principală de studiu? Câteva posibile răspunsuri la aceste întrebări sunt oferite în cele ce urmează.

1.3. Raportarea individului la risc: percepere şi acceptare

Oamenii au tendinţa de a înţelege riscul în mod elementar. Cei mai mulţi l-ar defini probabil în termeni generali de pericol sau pierdere şi ar fi în măsură să ofere un exemplu de element sau comportament pe care ei îl consideră riscant. În acelaşi timp, cercetarea ştiinţifică arată că nu există o definiţie universală a riscului şi nici o soluţie unanimă pentru cuantificarea riscului inerent în anumite activităţi. Existenţa unei game largi de opinii cu privire la ceea ce este şi ce nu este un risc ridicat arată că unele persoane sunt mai predispuse să accepte riscurile, punându-i uneori şi pe alţii în pericol.

Definiţiile ştiinţifice ale riscului fac în general referire la o măsură a probabilităţii şi a gravităţii efectelor adverse (de exemplu, van der Pligt, 1996; Yates, 1992; Woods, 2013). Cu alte cuvinte, riscul este un calcul a cât de probabil este un incident să apară, iar în cazul în care acesta apare, cât de severe ar fi consecinţele. Capacitatea indivizilor de a face astfel de calcule în viaţa de zi cu zi este însă limitată. În realitate, capacitatea individuală de a estima riscul într-o situaţie este determinată de perceperea riscului (faza de identificare), de evaluarea riscului (faza de analiză subiectivă) şi de toleranţa la risc (nivelul personal de acceptare). Studiile psihologice sugerează că toate acestea sunt influenţate atât de personalitatea şi de dispoziţia persoanei, cât şi de caracteristicile situaţiei riscante. Alte studii evidenţiază că grupul social exercită o influenţă mare asupra atitudinilor individuale faţă de risc.

Reprezentarea schematică din punct de vedere psihologic a riscului ca proces (Nicholson et al., 2000) arată că factorii individuali (de exemplu, structura stabilă de personalitate, dispoziţiile personale) interacţionează cu situaţia riscantă propriu-zisă, influenţând perceperea riscului, evaluarea riscului, acceptarea riscului şi, în cele din urmă, comportamentele riscante (figura 1.1). Întrucât nu este posibil să controlăm factorii individuali, modelul sugerează că asumarea riscului poate fi influenţată în principal prin manipularea situaţiei şi prin impunerea unor măsuri preventive (Cooper, 2003).

Percepţia este o componentă esenţială care precedă comportamentul. Este procesul psihic prin care persoana primeşte şi interpretează informaţii unitare şi integrale despre însuşirile obiectelor şi fenomenelor din mediul extern, evaluarea acestora determinând ulterior un răspuns comportamental. În combinaţie cu structura de personalitate, dispoziţia de moment, atitudinile şi experienţa personală anterioară, percepţia determină o evaluare subiectivă şi unică a obiectului percepţiei. Perceperea riscului este capacitatea unui individ de a detecta prezenţa unei ameninţări sau a unui pericol. Această capacitate variază de la un individ la altul, iar în absenţa unor cunoştinţe relevante sau a unei informări adecvate, unele riscuri pot rămâne complet „invizibile”. Perceperea riscului se află în strânsă legătură cu toleranţa la risc – capacitatea unui individ de a accepta un anumit nivel de risc. Unele dintre teoriile psihologice prezentate în acest capitol postulează că incapacitatea indivizilor de a percepe corect riscurile poate duce la niveluri mai ridicate ale toleranţei la risc, care poate încuraja un comportament riscant. Conform altor teorii, fluxul cauzal ar merge de fapt în direcţia opusă: obişnuinţa de a manifesta comportamente riscante ar crea o toleranţă mai mare faţă de risc şi o capacitate mai scăzută de a percepe riscurile. Ambele categorii de teorii se bucură de suport empiric.

Odată ce o situaţie, o condiţie sau un eveniment sunt percepute ca periculoase, persoana poate realiza o evaluare a riscului. Ar putea să se întrebe care este probabilitatea ca pericolul să se producă şi, dacă se produce, cât de severe vor fi consecinţele. Dacă probabilitatea percepută este mică sau consecinţele sunt percepute ca fiind minime, persoana ar putea continua comportamentul iniţial. Dimpotrivă, dacă probabilitatea sau consecinţele sunt percepute ca fiind mari, persoana ar putea evita situaţia respectivă sau şi-ar adapta comportamentul în aşa fel încât să reducă pericolul. Este de asemenea posibil ca o anumită persoană să aibă capacitatea de a evalua cu exactitate riscul în funcţie de probabilitatea incidentului şi de consecinţele potenţiale ale acestuia şi totuşi să fie dispusă să tolereze riscuri mai mari. Aceste persoane, numite în psihologie „căutători de senzaţii” (thrill seekers), arată cât se poate de evident că nivelul mare de toleranţă la risc nu este neapărat legat de capacitatea slabă de a percepe riscul.

Figura 1.1. Procesul psihologic de asumare a riscului (adaptare după Nicholson et al., 2000)

Nu în ultimul rând, predispoziţia la risc se referă la probabilitatea ca o persoană să accepte un nivel ridicat de risc. Această toleranţă ridicată este determinată de rezultatele proceselor precedente (percepţia şi evaluarea), dar şi de factorii individuali (de exemplu, personalitatea) şi situaţionali (de exemplu, presiunea grupului social de referinţă).

1.3.1. Factori în perceperea subiectivă a riscului

Mai mulţi factori au fost propuşi pentru a explica perceperea subiectivă a riscului. Primul factor este, bineînţeles, riscul obiectiv. Deşi perceperea riscului este întotdeauna un proces subiectiv, riscul obiectiv asigură baza unor evaluări experte sau bine fundamentate. Cercetările arată înainte de toate că riscul obiectiv (real) este un bun determinant pentru riscul perceput în anumite contexte. De exemplu, Lichtenstein şi colaboratorii săi (1978) au arătat că rata estimată a mortalităţii pentru un număr de boli bine cunoscute se corela cu datele statistice. Studiul a găsit fără îndoială şi abateri de la datele obiective, în sensul că riscurile mici erau supraestimate şi cele mari subestimate. Cu toate acestea, participanţii la studiu au perceput riscurile într-un mod destul de asemănător cu realitatea. Alte studii au replicat această concluzie. În general, tipurile de riscuri pentru care percepţia oamenilor este mai acurată sunt cele cu care indivizii au o oarecare experienţă, directă sau indirectă.

Trebuie menţionat însă că în acest studiu participanţii evaluau riscul general, adică riscul pentru alte persoane (anonimi imaginari). De altfel, nespecificarea clară a ţintei riscului este o problemă metodologică frecvent întâlnită în studiile de acest tip. În multe cazuri participanţilor li se solicită doar să „evalueze riscul” sau să îl estimeze „pentru o persoană oarecare”. Însă ţinta riscului perceput poate fi mult mai specifică. S-a constatat că indivizii estimează diferit riscul atunci când acesta vizează oamenii în general, propria familie sau prietenii apropiaţi ori propria persoană. În plus, pentru un individ riscul personal are consecinţe diferite faţă de cel general. De exemplu, un studiu care a măsurat perceperea riscului pe un eşantion reprezentativ din Suedia pentru 3 ţinte şi 15 ameninţări diferite (cf. Sjöberg, 2000) a indicat diferenţe mari între evaluarea aceluiaşi risc pentru cele trei ţinte: riscul general este întotdeauna perceput ca fiind mai mare decât cel familial, care la rândul său este aproape întotdeauna perceput ca fiind mai mare decât cel personal. Pentru un individ această percepţie poate corespunde realităţii, însă tendinţa de a percepe riscul este valabilă pentru întregul grup de respondenţi şi este imposibil ca toţi să facă o evaluare corectă. Întrebarea firească este ce anume cauzează aceste diferenţe de percepţie între ţintele riscului?

Faptul că majoritatea oamenilor afirmă că pot fi victima riscului într-o măsură mai mică decât alte persoane ilustrează fenomenul numit negarea riscului care este asemănător cu eroarea de optimism (optimism bias). Aceasta se referă la un exces de optimism care îi face pe indivizi să aprecieze că şansele de a fi afectaţi de un eveniment negativ sunt mai mici decât în realitate. Eroarea apare atunci când majoritatea indivizilor îşi evaluează propriul risc semnificativ sub media grupului şi se produce prin perceperea unei probabilităţi scăzute a evenimentelor negative şi prin perceperea unei probabilităţi ridicate a evenimentelor pozitive. McKenna (1993) evidenţiază, de exemplu, că eroarea de optimism ar putea creşte şansele ca şoferii să îşi asume riscuri sau ar putea reduce şansele ca ei să ia măsuri de prevenţie (de exemplu, să poarte centura de siguranţă). Eroarea de optimism poate fi deci considerată o formă indirectă de negare a riscului, fiind importantă în perceperea acestuia. La polul opus, optimismul nerealist (unrealistic optimism) explică de ce în anumite situaţii indivizii neagă riscurile din cauza unei focalizări excesive pe beneficiile potenţiale, chiar dacă acestea sunt puţin probabile. Acest bias se referă la excesul de optimism care ne caracterizează de obicei atunci când apreciem şansele ca un eveniment pozitiv să se răsfrângă asupra noastră. Acest fenomen a fost bine ilustrat încă din anii 1970. În acea perioadă, o serie de psihologi cognitivişti au devenit tot mai interesaţi de procesul de luare a deciziilor în situaţii de incertitudine, precum jocul la loto, tombole sau alte jocuri de noroc (vezi Lopes, 1995). Astfel de studii experimentale au arătat că indivizii sunt dispuşi să rişte pentru un beneficiu mare, dar improbabil, oferind suport conceptului de optimism nerealist. În acelaşi timp, deşi sunt interesante, aceste studii experimentale nu aduc nici o contribuţie substanţială în privinţa riscurilor societale – cele care necesită de altfel decizii politice importante şi care pot fi gestionate prin regulamente şi proceduri.

Negarea riscurilor care ţintesc propria persoană poate fi explicată şi prin încrederea excesivă în propriile abilităţi. Încrederea excesivă în sine minimizează adesea perceperea riscului (Nicholson et al., 2000). Aceasta ilustrează şi importanţa iluziei controlului în perceperea şi asumarea riscului, în special pentru riscurile care par gestionabile personal de către individ. Iluzia controlului (illusion of control) reprezintă credinţa oamenilor că pot face faţă situaţiilor riscante (DeJoy, 1987) sau tendinţa indivizilor de a percepe că au mai mult control asupra propriului comportament sau asupra mediului în care se află decât au în realitate (Langer, 1975). Ca şi optimismul nerealist, iluzia controlului a fost confirmată de studii din domeniul jocurilor de noroc sau al pariurilor la bursă, dar şi din alte domenii. De exemplu, Simon şi colaboratorii săi (1999) au găsit o influenţă semnificativă a iluziei controlului asupra perceperii riscului în deciziile antreprenoriale, iar Keh şi colaboratorii săi (2002) au identificat o relaţie semnificativă cu perceperea oportunităţilor care este mediată de perceperea riscurilor.

Indiferent de situaţia în care se manifestă, iluzia controlului depinde exclusiv de rolul activ pe care îl poate juca subiectul într-o anumită acţiune preventivă. De exemplu, atât şoferul unui autovehicul, cât şi un pasager dintr-un avion realizează un act voluntar şi îşi asumă un risc, dar diferenţa dintre cum percep riscul poate fi explicată de nivelul controlului perceput în situaţia respectivă. Datorită faptului că deţine comenzile autovehiculului, şoferul poate percepe că are mai mult control şi deci că poate gestiona personal riscul, evitând un posibil accident. Pe de altă parte, pasagerul din avion nu are nici un motiv să creadă că poate controla aeronava, deci se poate percepe pasiv în cazul unei situaţii periculoase, ştiind că viaţa sa depinde numai de factori exteriori (de exemplu, abilităţile piloţilor şi ale echipajului de a gestiona situaţia, conjunctura etc.).

Deşi în cazul riscurilor familiare percepţia este mai apropiată de nivelul obiectiv al riscului, cercetările din domeniul raţionalităţii au arătat că în general judecata indivizilor se supune euristicilor şi biasurilor cognitive. Cercetările lui Tversky şi Kahneman (1974; 1981) au indicat diferenţe mari între probabilitatea obiectivă (calculată matematic) şi intuiţia oamenilor cu privire la acea probabilitate. În viaţa cotidiană este puţin probabil ca oamenii să utilizeze calcule probabilistice atunci când efectuează judecăţi şi elaborează decizii. Prin urmare, deciziile sunt luate pe baza unor estimări făcute stereotipic, în funcţie de schemele formate în timp, de experienţa individuală anterioară, de exemplele personale sau de informaţiile saliente. Toate aceste elemente se manifestă prin intermediul euristicilor ce asigură o economie a resurselor cognitive şi care reprezintă un mecanism foarte comod de judecată pentru individ. Dintre cele trei euristici – reprezentativitatea, disponibilitatea şi afectivitatea – se pare că euristica disponibilităţii poate explica cel mai frecvent perceperea riscului (Tversky şi Kahneman, 1973), ea având la bază informaţiile pe care individul şi le aminteşte uşor. Prin intermediul acesteia, oamenii apreciază importanţa unui eveniment în funcţie de uşurinţa cu care activează în minte un exemplu referitor la acel eveniment. Exemplele excepţionale sau recente sunt de obicei actualizate cel mai uşor. De exemplu, poţi subestima riscurile fumatului deoarece ai în familie un caz care a fumat toată viaţa şi a trăit peste 100 de ani. Activarea acestui exemplu singular (dar nereprezentativ în mod necesar pentru întreaga populaţie) determină o distorsiune în evaluarea riscului. La fel, bazându-se pe evocarea unor exemple recente de accidente prezentate în mass-media, un individ poate considera că riscul de accident rutier depinde aproape exclusiv de viteza excesivă. O altă euristică relevantă pentru perceperea distorsionată a riscului este cea a afectivităţii, în care oamenii fac evaluări şi iau decizii în funcţie de emoţiile trăite în momentul respectiv. De exemplu, o stare afectivă pozitivă va determina o subestimare a riscului şi o supraestimare a beneficiilor potenţiale (Slovic et al., 2002). Dispoziţiile pozitive pot juca deci un rol important în perceperea şi acceptarea riscului, determinând, prin intermediul euristicilor afective, subestimări ale situaţiilor periculoase.

Studiile din domeniul euristicilor s-au încadrat în paradigma cognitivistă, pornind de la premisa că distorsiunile apar la nivelul credinţelor individului. Ele pot fi criticate însă din punct de vedere metodologic, deoarece au folosit în mare măsură probleme de calcul al probabilităţii care au fost construite în aşa fel încât să aibă soluţii contraintuitive. Deşi aceste probleme reprezintă o metodă interesantă prin care se demonstrează că intuiţia umană diferă uneori semnificativ de probabilitatea obiectivă a unui risc, ele au o aplicabilitate limitată pentru perceperea riscului în contextele naturale din viaţa de zi cu zi. Referitor la acest aspect, Ropeik şi Gray (2002) prezintă într-un ghid practic o sinteză cu cele mai comune modalităţi de distorsionare a riscului perceput faţă de cel obiectiv:

• Majoritatea oamenilor se tem mai mult de riscurile de care sunt conştienţi comparativ cu riscurile necunoscute;

• Ce mai mulţi oameni se tem mai mult atunci când incertitudinea este mare decât atunci când au multe informaţii;

• Majoritatea oamenilor se tem mai mult de riscurile impuse de alţii decât de cele pe care şi le asumă (propriul comportament riscant);

• Majoritatea oamenilor se tem mai puţin de riscurile care le aduc beneficiile dorite;

• Majoritatea oamenilor se tem mai mult de riscurile care îi pot ucide într-un mod îngrozitor (să fie mâncaţi de crocodil) decât de riscul de a muri într-un mod mai puţin dramatic (o boală cardiacă);

• Majoritatea oamenilor se tem mai puţin când riscă având sentimentul controlului şi se tem mai mult când consideră că nu mai au control;

• Majoritatea oamenilor se tem mai puţin când riscul vine de la oameni, corporaţii, guverne în care au încredere decât în cazul în care provine de la o sursă în care nu au încredere;

• Majoritatea oamenilor se tem mai mult de riscurile de care sunt conştienţi decât de riscurile necunoscute;

• Majoritatea oamenilor se tem atunci când incertitudinea este mare decât atunci când au multe informaţii;

• Adulţii se tem mai mult de riscurile la care pot fi expuşi copiii lor decât de cele la care se expun ei înşişi;

• Oamenii se tem mai mult de riscurile care îi afectează direct decât de cele care îi ameninţă pe alţii.

Observăm că această listă include efectele comune ale factorilor discutaţi în legătură cu perceperea subiectivă a riscului: ţinta riscului, negarea riscului prin eroarea de optimism şi iluzia controlului, precum şi efectul euristicilor. O parte dintre distorsiunile prezentate fac însă referire la alţi factori legaţi de caracteristicile intrinsece ale riscului (de exemplu, noutatea riscului, natura voluntară a riscului, natura agentului care provoacă ameninţarea etc.). Aceşti factori sunt discutaţi în continuare.

1.3.2. Modelul psihometric vs teoria culturală a perceperii riscului

Modelul psihometric propus de Fischhoff şi colaboratorii săi (1978) este cea mai cunoscută paradigmă prin care se urmăreşte studierea sistematică a modului în care persoanele percep subiectiv riscul pornind de la caracteristicile obiective ale acestuia. Modelul se bazează pe mai multe scale bipolare explicative de tip Nou-Vechi, Voluntar-Involuntar etc. În varianta iniţială, modelul propunea 9 astfel de scale, însă pe parcurs numărul lor s-a dublat. Participanţii trebuie să evalueze mai multe riscuri pe fiecare dintre aceste scale. Sunt calculate evaluările medii pentru fiecare risc pe fiecare scală, iar matricea Scale × Riscuri este supusă analizei factoriale. Sjöberg (2000) arată că în cele mai multe studii sunt suficienţi până la trei factori pentru a explica în jur de 80% din varianţa modelului. Aceştia sunt de obicei „noutatea” ameninţării, „groaza” provocată şi „numărul persoanelor expuse la risc”. Aceşti factori pot prezice de asemenea circa 60-70% din varianţa riscului perceput sau a riscului tolerat în modele de regresie multiplă. Cele 18 scale ale modelului psihometric se bazează pe o compilaţie de factori propuşi în literatura de specialitate din anii 1970. Deşi sunt numeroase, ele ignoră însă un aspect important – „riscurile nenaturale şi imorale”. Studiile lui Sjöberg arată că dimensiunea morală este foarte importantă în perceperea riscului, întrucât face trimitere la acţiunile iresponsabile ale oamenilor. Aceste acţiuni, considerate nenaturale şi imorale, interferează cu legile naturii şi creează dezechilibre, provocând riscuri care altfel nu ar exista (de exemplu, boli care au apărut ca urmare a manipulărilor artificiale în ingineria genetică).

Criticii modelului psihometric susţin că scalele folosite sunt irelevante deoarece sunt mult prea evident legate de perceperea riscului şi sunt parţial redundante la nivel semantic. În plus, deşi scalele modelului pretind că măsoară un set coerent de proprietăţi ale riscului, una dintre ele măsoară de fapt reacţiile emoţionale în faţa pericolului. Mai exact, puterea explicativă a modelului psihometric se datorează în mare parte itemilor din factorul „groază”, dar groaza este cel mai probabil consecinţa riscului perceput, şi nu cauza sa, prin urmare nu ar trebui folosită ca variabilă explicativă (Sjöberg, 2003). Aceasta ar justifica procentul mare de varianţă pe care modelul poate să îl explice şi implicit corelaţiile foarte ridicate obţinute în studii. Conform aceluiaşi autor, într-o analiză mai riguroasă a datelor care evită erorile metodologice, modelul ar putea explica cel mult 20-25% din perceperea şi tolerarea riscului.

Pentru a depăşi limitele modelului psihometric, unii cercetători din aria riscului s-au îndreptat către explicaţii distale, indirect legate de perceperea riscului, mai exact spre constructe care la nivel de conţinut nu au nimic în comun cu riscul. O teorie care încearcă să furnizeze astfel de explicaţii este teoria culturală a perceperii riscului. Această teorie a fost propusă de Douglas şi Wildavsky (1982) şi validată într-o serie de studii inţiate de Wildavsky şi Dake (1990) şi Dake (1991). Teoria postulează că există patru tipuri de oameni şi că fiecare tip este predispus să fie preocupat de un anumit tip de risc: egalitarii (tehnologie şi mediu), individualiştii (conflicte armate şi riscuri economice), ierarhiştii (lege şi ordine) şi fataliştii (alte riscuri care exclud domeniile anterioare). Aceste patru tipuri de indivizi au fost iniţial identificate printr-o grilă de analiză. Teoria presupune că aceste patru tipuri reflectă într-un mod abstract influenţa contextului social asupra individului, el modelând în timp credinţele personale. Cu toate acestea, Sjöberg (2000) subliniază că nu există de fapt nici un studiu care evaluează această ipoteză ambiţioasă legată de influenţa factorilor sociali. Cele mai multe corelaţii obţinute între scalele propuse de teoria culturală şi evaluarea unor seturi de riscuri, deşi semnificative, sunt mici (de exemplu, Peters şi Slovic, 1996). De pildă, mărimea corelaţiilor dintre scala egalitaristă şi perceperea riscurilor tehnologice nu a depăşit 0,22. În alte studii cantitative, teoria culturală explică mai puţină varianţă comparativ cu modelul psihometric: aproximativ 5% din varianţa riscului perceput în studiile europene şi sub 20% în studiile din Statele Unite (Sjöberg, 2003).

În concluzie, modelul psihometric este cognitiv şi strict individual în concepţia sa, deci riscurile sunt percepute de individ în sensul propriu al termenului. Riscul este perceput în funcţie de proprietăţile sale intrinsece, urmând un model simplist de tip stimul-reacţie. La polul opus, în teoria culturală, perceperea riscului este de fapt un rezultat al modului în care individul percepe contextul social din care face parte. Teoria este însă ambiguă, deoarece contextul social este vag definit şi nu poate fi sub nici o formă singura explicaţie pentru modul în care un individ ajunge să perceapă riscurile. Prin urmare, nici modelul psihometric şi nici teoria culturală nu reuşesc să ofere explicaţii suficiente cu privire la perceperea riscului; prin urmare, pentru a înţelege modul în care indivizii percep şi acceptă riscurile este nevoie de abordări diferite care să includă mai multe concepte precum: atitudinea, sensibilitatea la risc sau emoţiile. Aceste constructe au legătură directă cu perceperea riscului şi sunt studiate în psihologia socială, psihologia personalităţii şi în psihologia clinică.

Teoria clasică a atitudinii afirmă că atitudinea este rezultatul credinţelor şi valorilor personale (Fishbein şi Ajzen, 1975), dar există şi argumente care susţin contrariul, adică atitudinea determină credinţele individului. Modelele de ecuaţii structurale susţin ambele variante, însă, în contextul perceperii riscului, atitudinea faţă de risc determină modul în care percepem riscul, şi nu invers. La rândul ei, atitudinea faţă de risc este expresia unor valori specifice (nu generale!).

Un alt concept interesant este sensibilitatea individuală la risc. Studiile arată că, într-un set de evaluări ale mai multor riscuri, corelaţiile pentru un individ sunt aproape întotdeauna pozitive şi ridicate. Aceasta sugerează existenţa unui factor interindividual latent, care transpare indiferent de natura riscului investigat. Acest factor poate fi numit sensibilitatea la risc şi explică unele diferenţe individuale notabile în privinţa perceperii riscului, mai exact de ce unele persoane nu tolerează aproape nici un risc, în timp ce altele acceptă mult mai uşor toate riscurile.

Cu toate acestea, atunci când analizăm riscuri specifice, emoţiile resimţite pot juca un rol foarte important în perceperea riscului. Studiile susţin că există o relaţie moderată, dar constantă între reacţiile emoţionale şi perceperea riscului (Sjöberg, 2003). Orice ameninţare provoacă emoţii de frică sau măcar gânduri în legătură cu elementele care provoacă frică. De exemplu, riscul perceput în a călători cu avionul poate include frica de moarte în cazul prăbuşirii sau exploziei aparatului de zbor; riscul unui accident nuclear este asociat cu frica de radiaţii; riscul de divorţ poate include frica de a rămâne singur(ă) pentru totdeauna etc. Pentru unele riscuri, pare rezonabil să presupunem că frica precedă perceperea riscului. Cu toate acestea, pentru alte riscuri (de exemplu, consumul alimentelor bogate în aditivi şi conservanţi), este puţin probabil că mai întâi simţim frica, apoi percepem riscul; ipoteza poate fi formulată mai degrabă în sens invers (Sjöberg, 2003).

Deşi riscurile presupun, pe de o parte, o potenţială ameninţare ale cărei consecinţe negative provoacă emoţii negative (de obicei frică), riscurile presupun întotdeauna şi un beneficiu sau un câştig. Perceperea beneficiilor poate fi însoţită de emoţii pozitive (de exemplu, bucuria), acestea din urmă explicând de ce unele persoane sunt foarte tentate să-şi asume riscul. Emoţiile pozitive sunt deci la fel de importante în perceperea riscului şi poate chiar mai importante în cazul riscurilor în care beneficiul potenţial depăşeşte considerabil costul. De exemplu, bucuria anticipată în cazul unui câştig mare la loto poate explica riscul asumat în momentul cumpărării biletului cu o sumă mică de bani. Aşadar, perceperea riscului nu trebuie studiată doar în relaţie cu gândurile şi emoţiile negative.

Revenind însă la emoţia de frică, Sjöberg (2000) arată că frica asociată unui risc specific este diferită în funcţie de context. De exemplu, frica de iradiere diferă în funcţie de natura radiaţiei: nucleară vs nonnucleară. Într-un studiu în care a comparat percepţiile indivizilor asupra mai multor tehnologii care prezintă riscul de iradiere, el a observat că unele tehnologii sunt percepute pozitiv (de exemplu, diagnosticul pe bază de radiografii), iar altele în mod neutru (de exemplu, centralele nucleare), deşi în esenţă riscul face trimitere la aceeaşi ameninţare.

În concluzie, psihologii au observat că problema perceperii, evaluării, acceptării şi asumării riscului poate fi studiată doar prin integrarea factorilor individuali cu cei situaţionali, aspect ce reiese şi din varietatea teoriilor explicative propuse.