Translation of the novel © 2005, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3665-5

ISBN PDF: 978-973-46-3666-2

ISBN print: 973-681-901-9

Foto copertă: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

Pentru prima dată de cînd cinau în fiecare lună la familia Pardon, Maigret avea să rămînă cu o amintire aproape penibilă a unei seri petrecute în apartamentul de pe bulevardul Voltaire. Totul începuse la el acasă, pe bulevardul Richard Lenoir. Soţia lui comandase un taxi prin telefon, pentru că de trei zile ploua cum nu mai plouase de treizeci şi cinci de ani, după cum spuneau cei de la radio. Apa cădea în rafale, rece ca gheaţa, îţi biciuia faţa şi mîinile şi lipea de corp hainele ude.

Pe scări, în ascensoare, în birouri, urmele umede ale paşilor se transformau în pete negricioase, iar dispoziţia oamenilor era execrabilă.

Coborîseră şi aşteptaseră sosirea taxiului aproape o jumătate de oră, în faţa imobilului, suferind din ce în ce mai mult din cauza frigului. Şi mai fusese nevoie să ducă şi muncă de lămurire cu şoferul ca să accepte o cursă atît de scurtă.

— Scuzaţi-ne… Am întîrziat…

— Toată lumea întîrzie pe o vreme ca asta… E bine dacă ne aşezăm imediat la masă?

Apartamentul era cald, intim, şi înăuntru te simţeai cu atît mai bine cu cît puteai auzi furtuna de afară zgîlţîind obloanele. Doamna Pardon pregătise o friptură de vită cu sos de vin roşu şi ceapă, aşa cum numai ea reuşea să facă, iar acest fel de mîncare, consistent şi rafinat, constituise subiectul conversaţiei.

Apoi vorbiseră despre bucătăria provincială, despre iahnia de fasole cu afumături, despre tocana lorenă cu carne şi legume, despre mîncarea din măruntaie de vită, despre ciorba pescărească…

— De fapt, cele mai multe dintre aceste reţete s-au născut din necesitate… Dacă în Evul Mediu ar fi existat frigiderul…

Despre ce mai vorbiseră? Cele două femei, ca de obicei, se aşezaseră în cele din urmă într-un colţ al salonului, unde sporovăiau cu glas scăzut. Pardon îl luase pe Maigret în cabinetul său ca să-i arate o ediţie rară, oferită de unul dintre pacienţii săi. Rămăseseră acolo, iar doamna Pardon venise să-i servească cu cafea şi calvados.

Pardon era obosit. De destul de mult timp era tras la faţă şi, din cînd în cînd, în ochii lui se putea citi un fel de resemnare. Şi totuşi, lucra cincisprezece ore pe zi, fără să se plîngă vreodată, dimineaţa în cabinetul său, o parte a după-amiezii cărîndu-şi trusa grea de pe o stradă pe alta, apoi din nou acasă, unde salonul de aşteptare era totdeauna plin.

— Dacă aş avea un fiu şi mi-ar spune că vrea să se facă medic, cred că l-aş sfătui să se răzgîndească…

Maigret era gata să se uite în altă parte, din pudoare. Era foarte surprinzător să auzi asemenea vorbe din partea lui Pardon, pentru că era pasionat de profesia lui şi nu ţi-l puteai închipui făcînd altceva.

De data asta însă era descurajat, pesimist şi, mai ales, dădea glas acestui pesimism.

— Sînt pe cale să facă din noi nişte funcţionari şi să transforme medicina într-o mare maşină de produs tratamente mai mult sau mai puţin adecvate…

Maigret îl privea în timp ce-şi aprindea pipa.

— Nu doar funcţionari, continuă doctorul, ci nişte proşti funcţionari, pentru că nu mai putem să acordăm fiecărui bolnav timpul indispensabil… Uneori mi-e ruşine cînd îi conduc pînă la uşă şi aproape că îi împing să iasă… Le văd privirea îngrijorată, chiar imploratoare… Simt că aşteaptă de la mine altceva, întrebări, cuvinte – în fond, minute în care m-aş ocupa doar de cazul lor…

Îşi ridicase paharul.

— În sănătatea ta…

Se străduia să zîmbească, dar era un zîmbet forţat, care nu i se potrivea.

— Ştii cîţi pacienţi am văzut astăzi?… Optzeci şi doi… Şi nu e o zi excepţională… După care ne obligă să completăm tot felul de formulare ce ne răpesc serile… Îmi cer scuze că te plictisesc cu toate astea… Probabil că ai şi tu problemele tale, la Quai des Orfèvres…

Pe urmă, despre ce mai vorbiseră? Lucruri banale, de care nu-ţi mai aminteşti a doua zi. Pardon stătea la biroul lui şi fuma o ţigară, iar Maigret se aşezase în fotoliul tare rezervat bolnavilor. Stăruia acolo un miros deosebit, pe care comisarul îl cunoştea foarte bine, pentru că îl regăsea la fiecare vizită. Un miros care îi amintea de cel al posturilor de poliţie. Un miros de sărăcie.

Clienţii lui Pardon erau locuitori din cartier, aproape toţi de condiţie foarte modestă.

Uşa se deschisese. Eugénie, servitoarea care lucra de atîta timp la ei în casă încît aproape că făcea parte din familie, anunţase:

— Italianul, domnule…

— Care italian? Pagliati?

— Da, domnule… E foarte agitat… Se pare că e ceva foarte urgent…

Era zece şi jumătate. Pardon se ridicase şi deschisese uşa tristului salon de aşteptare, unde cîteva reviste erau răspîndite pe un gheridon.

— Ce s-a întîmplat, Gino?

— Nu mie, domnule doctor… Nici nevestei mele… Pe trotuar zace un rănit care trage să moară…

— Unde?

— Pe strada Popincourt, la mai puţin de o sută de metri de-aici…

— Tu l-ai găsit?

Pardon ajunsese deja în antreu şi îşi îmbrăca pardesiul negru, căutîndu-şi trusa, iar Maigret, cît se poate de natural, îşi punea şi el pardesiul. Medicul deschisese puţin uşa salonului.

— Ne întoarcem imediat… Un rănit pe strada Popincourt…

— Ia-ţi umbrela…

Nu o luase. I s-ar fi părut ridicol să se aplece cu umbrela asupra unui om care murea în mijlocul trotuarului biciuit de ploaie.

Gino era napolitan. Ţinea o băcănie la intersecţia dintre străzile Chemin-Vert şi Popincourt. Mai exact, soţia lui, Lucia, se ocupa de băcănie, în timp ce el, în încăperea din spate, făcea tăieţei proaspeţi, ravioli şi tortellini. Erau populari în cartier. Pardon îi prescrisese lui Gino un tratament pentru tensiune.

Fabricantul de tăieţei era un bărbat mic de statură, cu un corp greoi, gras, şi cu o faţă congestionată.

— Ne întorceam de la cumnatul meu, de pe strada Charonne… Cumnata mea va avea un copil şi ne aşteptăm să fie dusă la maternitate dintr-un moment în altul… Mergeam prin ploaie cînd am văzut…

Jumătate din cuvintele lui se pierdeau în furtună. Rigolele erau adevărate torente peste care trebuia să sari, iar maşinile, puţine la număr, împroşcau jerbe de apă murdară pînă la o distanţă de cîţiva metri.

Imaginea străzii Popincourt era cu totul neaşteptată. De la un capăt la celălalt, nu se vedea nici un trecător, iar luminate erau doar cîteva ferestre şi vitrina unei mici cafenele.

Cam la cincizeci de metri de această cafenea, o femeie durdulie stătea nemişcată, sub o umbrelă pe care vîntul o scutura furios, iar un felinar lumina, la picioarele ei, forma unui corp.

Asta îi amintea lui Maigret scene de altădată. Cu mult înainte de a conduce Brigada Omucideri, pe cînd era doar inspector, i se întîmplase de multe ori să ajungă primul la locul unde se produsese o încăierare, o reglare de conturi sau un atac armat.

Bărbatul era tînăr. Părea de vreo douăzeci de ani, purta o geacă de piele întoarsă şi avea părul destul de lung la ceafă. Căzuse în faţă, iar spatele gecii era plin de sînge…

— Aţi anunţat poliţia?

Pardon, pe vine lîngă rănit, zise:

— Să trimită o ambulanţă…

Asta însemna că necunoscutul trăia, şi Maigret se îndreptă spre lumina pe care o zărea la cincizeci de metri. Pe vitrina slab luminată se putea citi Chez Jules. Deschise uşa cu geam, acoperită de o perdea crem, şi pătrunse într-o atmosferă atît de calmă, încît părea ireală. Ai fi putut crede că era un tablou de gen.

Era un bar de modă veche, cu rumeguş pe podea şi mirosind puternic a vin şi alcool. Patru bărbaţi mai în vîrstă, dintre care trei graşi şi roşii la faţă, jucau cărţi.

— Pot să dau un telefon?

Îl priviră cu stupoare cum se îndrepta spre aparatul fixat pe perete, lîngă tejgheaua metalică şi şirurile de sticle.

— Alo… Comisariatul arondismentului XI?

Era la doi paşi, în Piaţa Léon Blum, fostă Voltaire.

— Alo… Aici Maigret… Aveţi un rănit pe strada Popincourt… Cam prin dreptul străzii Chemin-Vert… E nevoie de o ambulanţă…

Cei patru bărbaţi, rămaşi cu cărţile în mînă, prinseră viaţă la fel ca personajele unui tablou.

— Ce s-a întîmplat? întrebă cel care era în cămaşă, probabil patronul. Cine e rănit?

— Un tînăr…

Maigret puse nişte mărunţiş pe tejghea şi se îndreptă spre uşă.

— Un tip înalt cu geacă de piele întoarsă?

— Da…

— A fost aici în urmă cu un sfert de oră…

— Singur?

— Da.

— Părea nervos?

Patronul, mai mult ca sigur Jules, se uită la ceilalţi întrebător.

— Nu… Nu chiar…

— A stat mult?

— Vreo douăzeci de minute…

Cînd ajunse afară, Maigret zări doi agenţi biciclişti, cu pelerinele şiroind de ploaie, opriţi lîngă rănit. Pardon se ridicase.

— Nu pot să fac nimic… A primit cîteva lovituri de cuţit… Inima n-a fost atinsă… Nu are nici vreo arteră secţionată, la prima vedere, altfel ar fi curs mai mult sînge…

— O să-şi recapete cunoştinţa?

— Nu ştiu… Nu îndrăznesc să-l mişc… Abia la spital vom putea…

Maşina poliţiei şi ambulanţa sosiră aproape în acelaşi timp. Jucătorii de cărţi, ca să nu fie udaţi de ploaie, stăteau în pragul cafenelei şi priveau de departe. Doar patronul se apropie, cu un sac pe cap şi peste umeri. Recunoscu imediat geaca.

— El e…

— Nu v-a spus nimic?

— Nu… Doar a comandat un coniac…

Pardon dădea instrucţiuni infirmierilor care aduceau targa.

— Ce-i asta? zise unul dintre agenţi, arătînd un obiect negru care semăna cu un aparat fotografic.

Rănitul îl purta prins de o curea petrecută curmeziş peste piept. Nu era un aparat de fotografiat, ci un casetofon. Ploaia îl uda şi, cînd îl aşezară pe targă, Maigret profită ca să tragă de curea.

— La Saint-Antoine…

Pardon urcă în ambulanţă cu unul dintre infirmieri, în timp ce al doilea se instală la volan.

— Dumneavoastră cine sînteţi? îl întrebă acesta pe Maigret.

— De la poliţie…

— Puteţi urca lîngă mine…

Cartierul era pustiu şi, după mai puţin de cinci minute, ambulanţa, însoţită de una dintre maşinile comisariatului, ajunse la spitalul Saint-Antoine.

Maigret regăsea şi aici vechi amintiri: globul luminos de la „urgenţe”, culoarul lung şi prost luminat, unde doi-trei oameni resemnaţi aşteptau în tăcere pe bănci, tresărind de fiecare dată cînd o uşă se deschidea şi se închidea, cînd un bărbat sau o femeie în alb treceau dintr-un loc în altul.

— Îi ştiţi numele, adresa? întrebă o femeie în vîrstă şi corpolentă, închisă într-o cuşcă de sticlă cu ghişeu.

— Nu încă…

Un intern, alertat de o sonerie, venea de la capătul celălalt al culoarului, stingîndu-şi cu regret ţigara. Pardon se prezentă.

— N-aţi făcut nimic?

Rănitul, întins pe un pat cu rotile, era împins într-un ascensor şi Pardon, care îl însoţea, îi adresă lui Maigret de departe un semn vag, vrînd parcă să-i spună: „Mă întorc imediat…”.

— Ştiţi ceva, domnule comisar?

— Tot atît cît ştiţi şi dumneavoastră. Cinam la un prieten, în cartier, şi cineva a venit să-l anunţe pe acest prieten, care e medic, că un rănit zace pe trotuar, în strada Popincourt…

Agentul nota într-un carnet. După mai puţin de zece minute, petrecute într-o tăcere stingheritoare, Pardon apăru pe culoar. Era semn rău. Doctorul părea preocupat.

— A murit?

— Nici n-am avut timp să-l dezbrăcăm… Hemoragie în cavitatea pleurală… Am presupus după respiraţie.

— Înjunghiat?

— Da… De mai multe ori… O lamă destul de subţire… În cîteva minute, îţi vor aduce ce avea în buzunare… Pe urmă, presupun că îl vor trimite la Institutul Medico-Legal…

Acest Paris îi era familiar lui Maigret. Trăise în mijlocul lui ani de zile, şi totuşi nu se putuse obişnui pe deplin. Ce căuta acolo? O lovitură de cuţit, mai multe lovituri de cuţit, nu era problema lui. Astfel de lucruri se întîmplau în fiecare noapte, şi totul se rezuma, a doua zi dimineaţă, la trei-patru rînduri în rapoartele zilnice.

Întîmplarea făcuse ca, în seara aceea, să fie aproape de cele întîmplate, astfel că se simţea puţin implicat. Italianul care făcea tăieţei nu avusese timp să-i spună ce văzuse. Probabil că se întorsese acasă cu nevasta lui. Dormeau la mezanin, deasupra prăvăliei.

O infirmieră se apropie de micul grup, cu un coş în mînă.

— Cine se ocupă de anchetă?

Agenţii în civil se uitară la Maigret, aşa că femeia se adresă comisarului:

— Asta e tot ce am găsit în buzunare. Va trebui să semnaţi de primire…

Era vorba de un portofel de format mic, de pus în buzunarul de la spate al pantalonilor, un pix, o pipă, o punguţă pentru tutun, cu un tutun olandez foarte blond, o batistă, mărunţiş şi două casete cu bandă magnetică.

În portofel se aflau o carte de identitate şi un permis de conducere pe numele lui Antoine Batille, douăzeci şi unu de ani, domiciliat pe cheiul Anjou, Paris. Asta era în insula Saint-Louis, nu departe de Pont-Marie. Maigret mai găsi şi o legitimaţie de student.

— Auzi, Pardon, te rog să-i spui soţiei mele să meargă acasă fără mine şi să se culce.

— Te duci acolo?

— Trebuie. Probabil că locuieşte cu părinţii şi trebuie să-i anunţ…

Apoi se întoarse spre poliţişti.

— Îl puteţi interoga pe Pagliati, băcanul italian de pe strada Popincourt, şi pe cei trei bărbaţi care jucau cărţi la Chez Jules, dacă mai sînt la cafenea.

Ca întotdeauna, regreta că nu putea face totul el însuşi. Ar fi dorit să se întoarcă în strada Popincourt şi să intre în cafenea, unde jucătorii de cărţi probabil că îşi continuau partida, iar în jurul globului electric plutea un fel de ceaţă.

Ar fi vrut şi să-l interogheze pe italian, pe soţia lui, poate chiar şi pe bătrînica pe care doar o întrezărise la fereastra luminată de la primul etaj al unei clădiri. Oare se afla acolo cînd avusese loc drama?

Dar, mai întîi, trebuiau anunţaţi părinţii. Telefonă inspectorului de serviciu din arondismentul XI şi îi aduse la cunoştinţă cele întîmplate.

— A suferit mult? îl întrebă el pe Pardon.

— Nu cred. Şi-a pierdut imediat cunoştinţa… Pe trotuar nu puteam să fac nimic…

Portofelul era din piele de crocodil de foarte bună calitate, pixul era din argint, iar batista avea un A brodat de mînă.

— Sînteţi amabilă să chemaţi un taxi pentru mine, doamnă?

Femeia din cuşca de sticlă telefonă după taxi fără nici o urmă de amabilitate. Ce-i drept, probabil că nu era deloc plăcut să petreci nopţi întregi într-un loc atît de lugubru, aşteptînd ca dramele din cartier să ajungă la spital.

Printr-o minune, taxiul sosi în nici trei minute.

— Te las acasă, Pardon…

— Nu întîrzia din cauza mea…

— Avînd în vedere vestea pe care le-o duc…

Cunoştea bine insula Saint-Louis, pentru că locuiseră în Piaţa Vosges şi, pe vremea aceea, li se întîmpla deseori să se plimbe la braţ, seara, în jurul insulei.

Sună la o poartă mare vopsită în verde. Pe trotuare se înşirau maşini, cele mai multe foarte luxoase. În poarta mare se deschise o uşiţă.

— Îmi puteţi spune unde locuieşte domnul Batille? zise el, oprindu-se în faţa unui fel de lucarnă.

O voce de femeie pe jumătate adormită îi răspunse:

— Etajul doi, pe stînga…

Urcă în ascensor şi o parte din apa care i se îmbibase în pardesiu şi pantaloni formă o mică băltoacă la picioarele sale. Clădirea, ca majoritatea celor din insulă, fusese renovată. Pereţii erau din piatră albă şi lumina venea de la nişte sfeşnice din bronz cizelat. Pe palierul din marmură, ştergătorul era marcat cu un B de culoare roşie.

Apăsă pe buton, auzi undeva în casă o sonerie electrică, dar trecu ceva timp pînă cînd uşa se deschise fără zgomot.

O cameristă într-o uniformă cochetă se uita la el curioasă.

— Aş vrea să vorbesc cu domnul Batille…

— Tatăl sau fiul?

— Tatăl…

— Domnul şi doamna sînt plecaţi şi nu ştiu la ce oră se vor întoarce…

Maigret îi arătă insigna de poliţist şi ea îl întrebă:

— Cine sînteţi?

— Comisarul Maigret, de la Poliţia Judiciară.

— Şi aţi venit la domnul la ora asta? El ştie?

— Nu…

— E chiar atît de urgent?

— E important…

— E aproape miezul nopţii… Domnul şi doamna sînt plecaţi la teatru…

— În acest caz, s-ar putea întoarce curînd…

— Doar dacă nu se duc să supeze cu prietenii, cum se întîmplă destul de des…

— Domnul Batille-fiul nu i-a însoţit?

— Nu-i însoţeşte niciodată…

Fata părea stingherită. Nu ştia ce să facă cu el, iar Maigret îşi spuse că probabil arăta jalnic aşa cum era, ud leoarcă. Zărea un hol mare cu parchetul acoperit de o mochetă albastru deschis, bătînd puţin în verde.

— Dacă ziceţi că e ceva urgent…

Se hotărîse să-l lase să intre.

— Daţi-mi pălăria şi pardesiul…

Aruncă o privire îngrijorată spre pantofii lui. Nu-i putea cere totuşi să şi-i scoată.

— Pe-aici…

Puse pardesiul într-un cuier şi ezită să-l lase pe Maigret să intre în marele salon din stînga.

— V-ar deranja dacă aşteptaţi aici?

Înţelegea foarte bine. Apartamentul era de un lux aproape prea rafinat, mai curînd feminin. Fotoliile din salon erau albe, iar tablourile de pe pereţi erau de Picasso – perioada albastră –, Renoir şi Marie Laurencin.

Camerista, tinerică şi drăguţă, se întreba dacă să-l lase singur sau să-l supravegheze, ca şi cum nu ar fi avut prea mare încredere în insigna pe care i-o arătase.

— Domnul Batille se ocupă de afaceri?

— Nu-l cunoaşteţi?

— Nu.

— Nu ştiţi că e proprietarul parfumurilor şi cosmeticelor Mylène?

Nu prea se pricepea la cosmetice. Şi nici doamna Maigret, care folosea doar puţină pudră, nu l-ar fi putut ţine la curent cu aşa ceva.

— Ce vîrstă are?

— Patruzeci şi patru-patruzeci şi cinci?… Arată foarte tînăr şi…

Roşi. Probabil că era cam îndrăgostită de stăpînul ei.

— Şi soţia lui?

— Dacă vă aplecaţi puţin, puteţi să-i zăriţi portretul deasupra căminului…

În rochie albastră de seară. Albastrul şi rozul pal păreau a fi culorile casei, ca în tablourile pictate de Marie Laurencin.

— Mi se pare că se aude ascensorul…

Şi, fără să vrea, fata oftă de uşurare.

Camerista se repezise la uşă şi le vorbea cu glas scăzut. Erau doi oameni tineri, eleganţi, aparent fără griji, care se întorceau acasă după o seară petrecută la teatru. Îl priveau rînd pe rînd pe acel intrus cu pantalonii şi pantofii uzi, care se ridicase cu stîngăcie de pe scaun şi căuta o atitudine potrivită.

Bărbatul îşi scoase pardesiul gri, sub care purta un smoching, iar soţia lui, sub haina din piele de leopard, purta o rochie cu ochiuri mărunte, argintii.

Între ei nu erau nici zece metri. Batille mergea primul, cu un pas vioi şi nervos. Soţia venea în urma lui.

— Mi s-a spus că sînteţi comisarul Maigret, murmură el, încruntat.

— Exact.

— Conduceţi, dacă nu mă înşel, Brigada Omucideri?

Urmă o scurtă tăcere, destul de neplăcută, timp în care doamna Batille se străduia să ghicească motivul acelei vizite; deja îşi pierduse buna dispoziţie pe care o avea cînd intrase pe uşă, cu cîteva clipe înainte.

— E ciudat că la ora asta… E cumva vorba de fiul meu?

— Vă aşteptaţi la veşti proaste?

— Nici vorbă… Să nu stăm aici… Să mergem în biroul meu…

Era ultima încăpere, care dădea spre salon. Probabil că Batille îşi avea adevăratul birou în altă parte, în clădirea Produselor Mylène, pe care Maigret o zărise deseori pe Avenue Matignon.

Lemnul bibliotecii era foarte deschis la culoare, de lămîi sau de sicomor, şi pereţii erau acoperiţi cu cărţi. Fotoliile de piele, ca şi trusa de birou, erau de un bej pal. Pe birou, într-o ramă de argint, se afla fotografia doamnei Batille împreună cu doi copii, un băiat şi o fată.

— Luaţi loc… Aşteptaţi de mult?

— Doar de vreo zece minute…

— Pot să vă ofer ceva de băut?

— Mulţumesc.

Ai fi zis că stăpînul casei întîrzia acum momentul în care urma să audă ce avea să-i spună comisarul.

— Nu eraţi îngrijorat din pricina fiului dumneavoastră?

Batille păru că se gîndeşte un moment.

— Nu… E un băiat liniştit, rezervat, poate prea liniştit şi prea rezervat…

— Ce părere aveţi despre cei pe care îi frecventează?

— Nu frecventează practic pe nimeni… E total diferit de sora lui, care nu are decît optsprezece ani, dar se împrieteneşte foarte repede… Nu are prieteni, camarazi… A păţit ceva?

— Da…

— Un accident?

— Dacă se poate spune aşa… A fost atacat în seara asta, pe strada Popincourt…

— E rănit?

— Da…

— Grav?

— A murit…

Ar fi preferat să nu-i vadă, să nu asiste la acea prăbuşire bruscă. Cuplul monden, plin de siguranţă, de dezinvoltură, dispărea. Hainele parcă nu mai proveneau de la marile case de modă. Chiar şi apartamentul îşi pierdea eleganţa şi seducţia.

Nu mai erau decît un bărbat şi o femeie distruşi, care încă nu voiau să creadă în realitatea veştii.

— Sînteţi sigur că e vorba de…

— Antoine Batille, nu?

Maigret întinse portofelul încă îmbibat de apă.

— Da, e al lui…

Aprinse maşinal o ţigară. Mîinile îi tremurau. La fel şi buzele.

— Cum s-a întîmplat?

— Ieşea dintr-un băruleţ… A mers vreo cincizeci de metri prin rafalele de ploaie şi cineva, pe la spate, i-a aplicat mai multe lovituri de cuţit…

Femeia făcu o strîmbătură, ca şi cum ea ar fi fost lovită, iar soţul îşi trecu braţul pe după umerii ei. Încercă să vorbească, dar nu reuşi imediat. Şi ce să spună de altfel? Ceea ce îi trecu prin minte, chiar dacă nu asta îl preocupa:

— A fost arestat…?

— Nu…

— A murit pe loc?

— Imediat ce a ajuns la spitalul Saint-Antoine.

— Putem să mergem la el?

— Nu vă sfătuiesc să vă duceţi în noaptea asta, ci să aşteptaţi pînă mîine dimineaţă.

— A suferit?

— Medicul spune că nu…

— Haide la culcare, Martine… Măcar întinde-te în camera ta…

O împingea încetişor, dar cu fermitate.

— Vă stau imediat la dispoziţie, domnule comisar…

Batille lipsi aproape un sfert de oră şi, cînd se întoarse, era palid, tras la faţă, iar privirea lui era lipsită de expresie.

— Luaţi loc, vă rog…

Era mic de statură, slab şi nervos. Ai fi zis că silueta înaltă şi greoaie a comisarului îl indispunea.

— Tot nu vreţi să beţi nimic?

Deschise un mic bar, de unde luă o sticlă şi două pahare.

— Nu vă ascund că simt nevoia…

Umplu paharele cu whisky.

— Cu mult sifon?

Apoi, imediat:

— Nu înţeleg… Nu reuşesc să înţeleg… Antoine era un băiat care nu-mi ascundea nimic şi, la drept vorbind, nu exista nimic de ascuns în viaţa lui… Era… Îmi vine greu să vorbesc la trecut despre el, şi totuşi trebuie să mă obişnuiesc… Era student… Studia literele la Sorbona… Nu făcea parte din nici un grup… Nu-l interesa în nici un fel politica…

Se uita fix la covorul maro închis, cu braţele atîrnînd, şi rostea doar pentru el:

— Mi l-au ucis… De ce? Pentru ce?…

— Pentru asta mă şi aflu aici…

Se uită la Maigret ca şi cum atunci l-ar fi văzut prima dată.

— Cum se face că aţi venit personal? Pentru poliţie, ăsta e un fapt divers, banal, nu?

— Întîmplarea a făcut să mă aflu aproape de locul faptei…

— N-aţi văzut nimic?

— Nu…

— Nimeni n-a văzut nimic?

— Un băcan italian, care se întorcea acasă cu soţia… V-am adus lucrurile găsite în buzunarele fiului dumneavoastră, dar am uitat casetofonul…

Tatăl nu păru să înţeleagă imediat, apoi murmură:

— A, da…!

Aproape că zîmbi.

— Era pasiunea lui… Poate că veţi rîde… Eu şi sora lui îl luam peste picior… Alţii sînt pasionaţi de fotografie şi caută feţe pitoreşti pînă şi pe sub poduri… Antoine colecţiona voci omeneşti… Deseori petrecea seri întregi… Intra în cafenele, în gări, în orice loc public şi pornea casetofonul… Îl punea de gît şi mulţi credeau că e un aparat de fotografiat. În mînă ascundea un microfon de dimensiuni foarte mici…

Maigret avea, în sfîrşit, ceva de care să se agaţe.

— Nu a avut niciodată necazuri?

— O singură dată… Într-un bar de pe lîngă Ternes… La bar stăteau doi inşi… Antoine, aşezat alături de ei, înregistra discret… „Ce faci, băiete?”, i-a spus brusc unul dintre ei. Au tras de aparat şi i-au luat caseta. „Nu ştiu ce joc e ăsta, dar, dacă te mai văd pe-aici, ai grijă să nu mai ai chestia asta cu tine…”

Gérard Bataille bău o gură de whisky şi continuă:

— Credeţi că…?

— Orice e posibil… Nu putem neglija nici o ipoteză… Se ducea deseori să „vîneze” voci?

— Două-trei seri pe săptămînă…

— Totdeauna singur?

— V-am spus că nu avea prieteni… Numea înregistrările documente umane…

— Are multe?

— Poate vreo o sută, poate mai multe… Din cînd în cînd, le asculta şi le ştergea pe cele mai puţin bune… La ce oră credeţi că, mîine…

— Voi anunţa la spital… În orice caz, după opt dimineaţa.

— Voi putea să-l aduc aici?

— Nu imediat…

Tatăl înţelese şi păli şi mai mult la faţă, ca şi cum şi-ar fi imaginat autopsia.

— Scuzaţi-mă, domnule comisar, dar…

Nu mai rezista. Simţea nevoia să fie singur sau poate să se ducă la soţia lui, poate să plîngă sau să strige în tăcere cuvinte fără şir.

Zise, ca pentru sine:

— Nu ştiu la ce oră va veni Minou…

— Cine e…?

— Sora lui… Are doar optsprezece ani şi trăieşte după capul ei… Presupun că aveţi un pardesiu?

Camerista apăru tocmai cînd ajungeau în vestibul şi îl ajută pe Maigret să-şi îmbrace pardesiul ud, apoi îi întinse pălăria.

Ajunse pe scări, după care ieşi pe uşiţă şi rămase un moment privind ploaia. Vîntul parcă se mai potolise şi rafalele se mai domoliseră. Nu îndrăznise să ceară voie să telefoneze după un taxi.

Cu capul între umeri, trecu Pont-Marie, apucă pe strada Saint-Paul, foarte îngustă, şi, lîngă staţia de metrou Saint-Paul, găsi, în sfîrşit, un taxi liber.

— Bulevardul Richard Lenoir…

— Am înţeles, şefule…

Unul care îl cunoştea şi nu protesta că traseul era prea scurt. Cînd coborî din maşină, ridică uşor capul şi văzu lumină la ferestrele apartamentului. După ce urcă ultimele trepte, uşa se deschise.

— Ai răcit?

— Nu cred…

— Am apă fierbinte să-ţi prepar un grog… Stai jos… Dă-mi voie să-ţi scot pantofii.

Şosetele erau pline de apă. Se duse să-i aducă papucii.

— Pardon ne-a spus ce s-a întîmplat… Ce-au zis părinţii?… De ce tu…?

— Nu ştiu.

Se ocupase de acest caz fără să se gîndească, pentru că îi ieşise în cale, pentru că îi amintea toţi anii petrecuţi pe străzile Parisului învăluite de întuneric.

— N-au putut conştientiza imediat… Abia acum cred că s-au prăbuşit.

— Sînt tineri?

— Bărbatul cred că are undeva între patruzeci şi cinci şi cincizeci de ani, iar femeia pare cam de patruzeci şi e foarte drăguţă… Cunoşti parfumurile Mylène?

— Bineînţeles… Toată lumea…

— El e patronul…

— Sînt foarte bogaţi… Au un castel în Sologne, un iaht la Cannes şi dau petreceri mari…

— De unde ştii?

— Uiţi că se întîmplă să te aştept ore în şir şi că citesc uneori cancanurile din ziare?

Turna rom într-un pahar, zahăr pudră, lăsa linguriţa înăuntru ca să nu se spargă paharul şi adăuga apă fierbinte.

— O felie de lămîie?

— Nu…

Spaţiul părea mic, îngust. Privea în jur ca un om care se întoarce dintr-o lungă călătorie.

— Le ce te gîndeşti?

— După cum ai spus, sînt foarte bogaţi… Stau într-unul dintre cele mai somptuoase apartamente pe care le-am văzut vreodată… Se întorceau de la teatru, încă veseli… M-au văzut aşteptînd în hol… Camerista le-a spus cu glas scăzut cine sînt…

— Dezbracă-te…

La urma urmelor, nu era mai bine aici? Îşi puse pijamaua, se duse să se spele pe dinţi şi, după un sfert de oră, puţin ameţit din cauza grogului, era culcat lîngă soţia lui.

— Noapte bună, îi zise el, apropiindu-şi faţa de a ei.

O sărută, aşa cum făcea de atîţia ani de zile, şi murmură:

— Noapte bună…

— Ca de obicei?

Asta însemna:

— Te trezesc la şapte şi jumătate, ca de obicei, cu cafeaua?

El mormăi un „da” vag şi aţipi imediat. Nu visă. Sau, oricum, nu avea să-şi amintească nimic. Şi se făcu imediat dimineaţă.

În timp ce-şi bea cafeaua stînd în pat, iar soţia lui trăgea perdelele, Maigret încerca să vadă prin tulul brizbizurilor.

— Mai plouă?

— Nu. Dar, după cum merg oamenii, cu mîinile în buzunare, încă n-a venit primăvara, chiar dacă după calendar…

Era 19 martie. O zi de miercuri. După ce îmbrăcă halatul de casă, Maigret telefonă imediat la spitalul Saint-Antoine şi trebui să se străduiască mult ca să vorbească cu cineva de la administraţie.

— Da… Aş vrea să fie aşezat într-o cameră aparte… Ştiu foarte bine că e mort… Ăsta nu-i un motiv ca părinţii să vină să-l vadă la subsol… Vor fi acolo într-o oră-două… După vizită, cadavrul va fi transferat la Institutul Medico-Legal… Da… Nu vă fie teamă… Va plăti familia… Sigur că da…. Vor completa orice fişă doriţi…

Se aşeză în faţa soţiei sale şi mîncă două cornuri, bînd altă ceaşcă de cafea şi privind maşinal înspre stradă. Încă mai erau nori pe cer, foarte joşi, dar fără culoarea ameninţătoare din ajun. Vîntul bătea încă tare, scuturînd crengile copacilor.

— Ai vreo idee despre…?

— Ştii că n-am niciodată vreo idee…

— Şi că dacă ai, n-o spui… Nu ţi s-a părut că Pardon arată rău la faţă?

— Ai observat şi tu?… Nu e doar obosit, ci a devenit şi pesimist… Mi-a vorbit ieri despre profesia lui cum n-a mai făcut-o niciodată.

La nouă se afla în birou şi suna la comisariatul din arondismentul XI.

— Aici Maigret… Tu eşti, Louvelle?

Îi recunoscuse vocea.

— Presupun că telefonaţi în legătură cu casetofonul?

— Da. Îl ai?

— Demarie l-a luat şi l-a adus aici. Mi-a fost teamă că l-a stricat ploaia, dar l-am pornit… Mă întreb de ce a înregistrat puştiul conversaţiile astea…

— Mi-ai putea trimite aparatul chiar în dimineaţa asta?

— O dată cu raportul, care va fi bătut la maşină în cîteva minute…

Scrisori. Hîrtii. Seara trecută nu-i spusese lui Pardon că şi el era strivit de hîrţoage administrative.

Apoi se duse la raport, în biroul directorului. Îi povesti în cîteva cuvinte ce se întîmplase în ajun, pentru că, din cauza personalităţii lui Gérard Batille, cazul ar fi putut să facă vîlvă.

Şi, într-adevăr, pe cînd se întorcea la biroul lui, se întîlni cu un grup de jurnalişti şi fotografi.

— E adevărat că aproape aţi asistat la o crimă?

— Am ajuns destul de repede la locul faptei, pur şi simplu pentru că mă aflam foarte aproape.

— Antoine Batille e chiar fiul lui Batille cel cu parfumurile?

De unde aflase presa? Cei de la comisariat nu fuseseră discreţi?

— Portăreasa spune…

— Care portăreasă?

— De la imobilul de pe cheiul Anjou…

Nici măcar nu o văzuse. Nu-i spusese nici numele şi nici cine era. Cu siguranţă că vorbise camerista.

— Dumneavoastră i-aţi anunţat pe părinţi, nu-i aşa?

— Da.

— Cum au reacţionat?

— Ca un bărbat şi o femeie cărora li se anunţă că fiul lor a fost omorît…

— Nu bănuiesc pe nimeni?

— Nu.

— Nu credeţi că la mijloc e ceva politic?

— Nici vorbă.

— Atunci, o poveste de dragoste?

— Nu cred.

— N-a fost buzunărit, nu?

— Nu…

— Atunci?

— Atunci, nimic, domnilor. Ancheta e abia la început şi, cînd va da rezultate, vi le voi comunica…

— Aţi văzut fata?

— Care fată?

— Minou… Fata soţilor Batille… Se pare că e celebră în unele medii bizare…

— Nu, n-am dat ochii cu ea…

— Frecventează indivizi ciudaţi…

— Acum aflu şi eu, însă nu e ţinta anchetei…

— Dar nu se ştie niciodată, nu-i aşa?

Îi dădu la o parte, intră în birou şi închise uşa în urma lui. Îşi umplu pipa în faţa ferestrei, apoi deschise uşa care dădea spre biroul inspectorilor. Încă nu veniseră toţi. Unii telefonau, alţii îşi băteau la maşină rapoartele.

— Eşti ocupat, Janvier?

— Mai am zece rînduri, şefule, şi am terminat…

— Să vii la mine.

Între timp, telefonă medicului legist care luase locul vechiului său prieten, doctorul Paul.

— Îl veţi primi pe la amiază… Da, e urgent, nu pentru că m-aş aştepta la cine ştie ce de la autopsie, ci din cauza nerăbdării părinţilor… Faceţi în aşa fel încît să se vadă cît mai puţin… Da… Exact… Văd că înţelegeţi… O parte însemnată din lumea bună a Parisului va trece prin faţa sicriului… Jurnaliştii sînt deja aici, pe culoar…

În primul rînd, trebuia mers pe strada Popincourt. Seara trecută, Gino Pagliati nu avusese timp să spună prea multe, iar soţia lui aproape că nu deschisese gura. Pe urmă, mai erau numitul Jules şi ceilalţi trei jucători de cărţi. În sfîrşit, Maigret îşi amintea de bătrîna zărită la o fereastră.

— Ce facem, şefule? întrebă Janvier, intrînd în birou.

— E o maşină liberă în curte?

— Sper…

— Mă duci pe strada Popincourt… Nu departe de strada Chemin-Vert… Îţi spun eu unde să opreşti.

Soţia lui avea dreptate, îşi dădu seama de asta pe cînd aştepta maşina în mijlocul curţii: era frig ca în decembrie.