© 2015 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5698-1

ISBN PDF: 978-973-46-5699-8

ISBN print: 978-973-46-5529-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Piaţa Teatrului, Bucureşti, cca 1925

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ION IOVAN, scriitor. După ce a publicat două cărţi de poezie – Dupăamiaza unei clipe (1976) şi Rezervaţie naturală (1979) –, amîndouă la Cartea Românească, au urmat, la aceeaşi editură, volumele de proză Comisia specială (1981), Impromptu (1986) şi Ultima iarnă (1991). În 1998 apare ediţia a doua a Comisiei speciale, iar în 2002 Portretul unui dandy român. În 2008 publică Ultimele însemnări ale lui Mateiu Caragiale, însoţite de un inedit epistolar, precum şi indexul fiinţelor, lucrurilor şi întîmplărilor. A fost distins cu Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor, Premiul naţional de proză acordat de Ziarul de Iaşi, Premiul pentru proză al revistei Observator cultural şi Premiul special al Uniunii Scriitorilor din România. Alte date biobibliografice şi referinţe pe iovan.net.

O lume pentru Mateiu

În cele ce urmează, pagini de exordiu, sunt înglobate pasaje din Ion Luca şi Mateiu Caragiale puse între ghilimele; citările cu semne unghiulare reprezintă referiri ale unor autori neaoşi la „dramaturgul neamului“ sau la fiul său, «cel mai reacţionar scriitor român». Contextual, există mediaţii, tălmăciri, întrupări în spiritul lor; pe alocuri, genuina expresie a tatălui sau insolita subiectivitate a bastardului molipsesc vocea auctorială.

Ce se întâmplă în Bucureştiul leatului 1884? La trei ani de la încoronarea neamţului Karl von Hohenzollern-Sigmaringen în regatul României, acesta trece la înfăptuirea unei promisiuni din tinereţea sa de sublocotenent prusac: promisiunea nopţilor de chin în care stătea zgribulit sub bastioanele citadelei Fredericia, trufaşă rezistenţă daneză în războiul ducatelor. Îşi făgăduise atunci că bătăliile îl vor afla doar în spatele crenelurilor, ţintuind el inamicul în şanţuri, împroşcându-l el cu şrapnele.

Porneşte deci construirea unei linii defensive în jurul urbei dâmboviţene devenită cetatea sa de scaun. Până la urmă, îşi zice, orice poziţie intră sub asediu, aşa e lumea. De ce să nu-ţi pregăteşti din timp apărarea? Generalul Brialmont, magistrul fortificaţiilor belgiene, îi proiectase deja un sistem capabil să reziste oricăror atacuri: o centură de optsprezece fortăreţe flancate de optsprezece cupole cuirasate. Peste două sute de tunuri şi treizeci de mii de răcani urmau să mobileze o circumferinţă trasată prin periferiile capitalei. Costul preconizat: nouăzeci de milioane lei aur.

Până una-alta, venerabilul liberal Brătianu, şeful guvernului în exerciţiu, invocând deviza regală Nihil sine Deo, alocă cinci milioane pentru înălţarea Bisericii Neamului. Face astfel pe plac popimii băştinaşe, vexată de falnica inaugurare a Catedralei romano-catolice la 15 februarie curent. Fusese o mare lovitură papistăşească; toţi obrajii politici asistaseră la oficierea liturghiei pontificale în noul edificiu. Pravoslavnicii turbau – vrem şi noi fast, bazilică pentru odăjdii, suntem grădina Maicii Domnului, morbleu!

Apoi se împrimăvărează. Oficialităţile şi protipendada capătă o nouă sinchiseală: întâia vizită în ţară a principelui moştenitor, nepotul Ferdinand, un dandy german de nouăsprezece ani, schuler la Universitatea din Leipzig. În Bucureşti se curăţă felinarele, iar în grajdul Peleşului se montează un grup electrogen, lumânările castelului fiind înlocuite de globuri cu filament. Iluminare nemţească.

Evenimente ca acestea, mai mult sau mai puţin mondene, fac titlurile ziarelor ce apar într-o mie de exemplare pentru bucureşteni – după-amiaza; până când, într-una din zile, la orele dimineţii, vânzătorii ies pe Calea Victoriei cu primul număr al cotidianului Universul, scos în optzeci de mii de bucăţi! Toată lumea cititoare dă cinci bănuţi pentru a urmări în foileton palpitantul roman al domnului Du Terrail Les Drames de Paris, interpelările opoziţiei din Cameră sau circăriile domnului Fleva, primarul general, care bate stâlpi şi întinde sârmă peste răspântiile din centru. Dar mai ales pentru pagina „Faptului divers“, cu ultimele scandaluri, tâlhării, incendii. În acele zile tocmai ardea de mama focului depozitul de tutun Belvedere; poliţaii Prefecturii căutau îndârjiţi făptaşul prin fumul aromat ce îneca mahalaua Buzeştilor.

Mahala în care se pripăşise tomnaticul flăcău prahovean Ion L. Caragiale, fost revizor şcolar de provincie. Un mahăr al Regiei Monopolurilor, Matei Smedeanu, inimos fiu al republicii Ploieştilor, îl înfipsese în schema de conţopişti a manufacturii de ţigarete. La Belvedere. Aflat în pragul vârstei de treizeci şi trei de ani, înfiptul era un amploiat lamentabil, dar chipeş şi bon viveur. Un gagic. Abia scăpat de bastonadă în poarta numitei Leopoldina, din ale cărei graţii se înfrupta împreună cu un belicos maior de cavalerie, se repliază tactic la noul loc de muncă, vrăjind-o cu mustăcioara lui pe juna Marioara, lucrătoare la standul păpuşilor de tutun. Au fost suficiente câteva săptămâni de curtenire înaintea Paştelui, când apelase la o stratagemă infailibilă: o urcase pe tinerică într-o birjă gătită ca de iarmaroc şi ceruse muscalului să-i ducă sub bătaia cu flori de la Şosea; pentru un ceas, a făcut-o regină. În seara aia n-a mai avut împotrivire la jus primae noctis. Cine era sedusa? O năltuţă de nouăsprezece ani, începătoare în breaslă, începătoare în toate. Dar moştenitoare a unei căsuţe cu cameră de închiriat lângă biserica Sfântul Vasile. Cameră mobilată, cu muşcată în fereastră şi aşternuturi de zestre.

Cuceritorul Ion Luca, «impulsiv sentimental, agresiv şi bădăran», avea motiv să fie mulţumit. Gustase îndestul amorul femeilor fanate, trecuse prin destule aventuri furtunoase. „Mă, Rică, sunt eu!“, se destăinuie unui amic. Într-adevăr, într-o noapte, atentând la onoarea de familist a unui cherestegiu, «e bătut grozav de acesta; abia l-au scăpat cumnata mitocanului şi un sergent care trăia cu ea». Portretul dramaturgului la tinereţe: Rică Venturiano. Ce literatură, ce imaginaţie – mărturisire la rampă.

Acum însă, în toiul anului 1884, Caragiale este un om aşezat, are casă-masă pe strada Frumoasă la numărul 14, în locuinţa proaspetei ibovnice, ucenica lui şi a fabricii Belvedere. Scăpat de griji trupeşti şi locative, trăieşte lejer şi scrie; la trei luni de când s-a mutat aici, fătuca Marioara poartă roada relaţiei lor în pântece, iar el, în cap, o piesă teatrală în patru acte. Prima vede lumina zilei piesa.

Astfel că, la începutul lui octombrie, satirul inspirat merge la aniversarea Societăţii ieşene Junimea ducând în geantă manuscriptul Scrisorii pierdute. Nu se lasă până nu interpretează toată comedia în casa lui Maiorescu din strada Mercur. Spectacolul are succes, autorul e târnosit om de teatru.

Întors în Bucureşti, prinde aripi. Se aşază la masă şi adresează conducerii Monopolurilor o petiţie fără echivoc: „Sfera intelectuală în care m-a pus piesa aceasta mă face incapabil să mai urmez viaţa de la fabrică. Aşa încât ori mi se dă un loc în Administraţia centrală, ori sunt silit să demisionez“. Riscă Ion Luca? Nu prea; juca tare, fiind convins că punerea în scenă a Scrisorii îl va face „om“. Îl va scoate din rândul dobitoacelor de jug. Om e cel care comandă hăis sau cea; dacă nu bipedelor însufleţite, măcar personajelor dramatice.

Şi, într-adevăr, pe 13 noiembrie, când are loc premiera piesei la Naţional, teatrul e plin; mai mult, însăşi regina Elisabetha, poetesa, tronează în loja centrală. Să nu ne întrebăm dacă va fi avut un loc în stal şi ţiitoarea autorului, gravida foilor de tutun, mahalagiţa. Sala respira doar dichisuri, catifele şi jabouri. Nu era loc de dat în stambă. Rolul prefectului fu jucat de Nottara, cel al Zoei de Aristizza Romanescu. La coborârea cortinei peste ultimul act, uralele caţavencilor de pe scenă se pierd în aplauzele sălii. Caragiale iese la rampă de două ori. Se dezlipeşte greu de-acolo. Trimite bezele, rânjeşte, se-nclină. Urmează, desigur, sanctificarea triumfului – berărie, amici, chef.

Odată reprezentaţia încheiată, spectatorii se răspândesc şi ei prin restaurantele Micului Paris, supând şi clevetind cu poftă. Sub ochii omniprezentului Mişu „Claymoor“ Văcărescu, cronicarul ziarului L’Indépendance Roumaine. Care o menţionează la mondenităţi şi pe demoiselle Burelly, menită a deveni curând soaţă consacratului Ion Luca şi mamă vitregă iminentului vlăstar al acestuia, clocit în periferie.

Consemnări conştiincioase face Claymoor şi după uzualul bal mascat din debutul anului următor, 1885. Printre costumaţi, el recunoaşte în «două dame veneţiene» pe surorile Sion: Marica, necăsătorită la douăzeci şi cinci de ani, şi Florica, măritată cu pictorul Voinescu. Ambele purtau măşti Colombina. Teatrul Naţional, care găzduia balul, era şi organizatorul unui concurs de scrieri dramatice, pentru care profesionistul Caragiale asuda în mahalaua Buzeştilor aplecat asupra unei noi piese, D’ale carnavalului. La 1 februarie, ziua sa de naştere, iese în oraş, predă comedioara pentru competiţie şi rămâne la reprezentaţia Luciei di Lammermoor, succesul stagiunii. Se întoarce la periferie mult după miezul nopţii, bine turmentat. Concubina dormea cu burta la gură. O ţine cam aşa până la BunaVestire.

25 martie – în casa prihănitei Maria de pe strada Frumoasă se naşte un prunc. Din flori. Pe la prânz, chiriaşul Ion Luca merge ex benevolentia la Starea civilă şi declară zămislirea. Îl însoţeşte ştabul Smedeanu de la Monopoluri, care se impune naş ad-hoc, dând prenumele său progeniturii. Pedant, simbriaşul plăşii de Verde caligrafiază în catastif apelativul copilaşului, adăugând un superb şi mut u final: Mateiu.

Intenţionează binevoitorul colocatar să legitimeze prin însurătoare nou-născutul? Nici vorbă. Dimpotrivă, face tot posibilul pentru a ascunde „sferei intelectuale“ relaţia sa cu o biată manufacturieră. Când tinzi să te înalţi, când eşti în nacelă, mai adaugi bolovani? Pentru orice eventualitate, actul de naştere menţionează „renta“ ca fiind sursa de subzistenţă a născătoarei Maria. Renta e cât de cât onorabilă.

În sfârşit, la 8 aprilie pe scena Teatrului Naţional are loc reprezentaţia cu D’ale carnavalului. Fluierături şi tropăituri însoţesc replicile lui Nae Girimea, ale Miţei Baston şi compania. Gazetele nimicesc piesa, reproşând autorului alegerea unor personaje greţoase, ieşite din drojdia periferiei bucureştene. Lovit pe neaşteptate, dramaturgul se consolează cu aprecierile avocatului Delavrancea, pe care-l vede când acesta îşi serbează ziua de naştere. Prezentă la prăznuire, jurnalista Mărgărita Miller îi dezvăluie că scandalul de la premieră a fost pus la cale de cronicarul ziarului România liberă. Era o cabală. Confirmă josnicia Demetriescu, director al Liceului Sfântul Gheorghe, care-i oferă necăjitului un post de profesor suplinitor. Ion Luca acceptă, urmând a presta din toamnă.

Până una-alta, este publicist la Voinţa Naţională condusă de istoricul Xenopol, şeful de cabinet al prim-ministrului. Ca îndatorire de serviciu, urmăreşte relaţiile sârbo-bulgare, ajunse în prag de război; deşi sub suzeranitate otomană, vecinii de la vărsarea Dunării aveau obsesia Bulgariei Mari. Alertat, „vizirul“ Brătianu face un voiaj la Berlin, conversează cu măreţul cancelar Bismarck şi decide ca România să nu se implice. Nici măcar jurnalistic. Lipsit de subiect, Caragiale părăseşte domeniul extern şi se concentrează pe cel intern. Scrie într-un număr al gazetei: „Acra misiune de a urmări turpitudinile ziarelor opoziţiunii conservatoare face că suntem cititorii unor păcate născocite… Dar ţara aceasta se află în stare foarte normală; are Camere care trăiesc în bună armonie cu Cabinetul şi în cea mai strictă înţelegere cu Tronul“.

Guvernarea brătienistă îi pare lui I.L. benefică; când iese de-acasă, din Frumoasei, în Calea Victoriei vede temelia Ateneului ce se iţeşte deja pe terenul Văcăreştilor, apoi noul Hotel English, care ia locul dărăpănatei Case Resch, cu uimitorul lui pasaj acoperit. Iar dincolo de Grădina Blanduziei, schelele palatului Băncii Române se-nalţă peste ruinele hanului Şerban Vodă. Şi câte şi mai câte ctitorii ale naţional-liberalilor, de la blânda jardinerie botanică din Cotroceni la teribilul fort Chitila, primul dispozitiv de buncăre al centurii de apărare. Erau multe de lăudat în Voinţa Naţională.

Şi iată că pe la mijlocul lui iunie, în timp ce Marioara îşi alăptează nou-născutul în mahalaua Sfântul Vasile, merituosul gazetar beneficiază de o documentare plătită la Pesta şi Viena. Vede apa Dunării de două ori. Când se întoarce, are satisfacţia să citească în Convorbiri literare studiul „Comediile domnului Caragiale“, semnat de reputatul Maiorescu. Opinia junimistului răstoarnă înţelegerea indusă de răuvoitori la începutul anului. Ion Luca se simte răscumpărat. Conservatorii sunt drăguţi, au părţile lor.

Şi vine 9 noiembrie, una dintre cele mai faste zile din viaţa lui, ziua în care moare Ecaterina Momolo. Vară primară a mamei sale, septuagenara era văduva italianului Girolamo, proprietar de prăvălii şi terenuri în buricul Bucureştiului. Pe parcursul pregătirilor pentru înmormântare se descoperă că era titulara unor importante depozite la banca Marmorosch-Blank; poseda totodată numeroase hârtii de valoare, cupoane, obligaţiuni, rente, bilete ipotecare, dar şi zeci de fişicuri cu napoleoni şi giuvaiere bătute cu piatra ei preferată, smaraldul – toate în salteaua din salon. De trei ori o călcaseră hoţii pe zgripţuroaică, plecând doar cu nimicuri. Salteaua era neatinsă. Tribunalul evaluează întreaga avuţie la enorma sumă de patru milioane lei aur şi decide, în lipsa unui testament olograf, împărţirea la rubedeniile în viaţă.

Solicită să ia parte la succesiune şase neamuri ale Momoloaiei, printre care bătrâna mamă a lui Caragiale. Care îşi mandatează fiul să se ocupe de întreaga chestiune, urmând ca el şi sora lui să fie beneficiarii cotei ce-i va reveni din moştenire. Imediat I.L. îl caută pe avocatul-scriitor Delavrancea şi îi încredinţează cazul. E teribil de nerăbdător să-şi ia partea picată din cer. Desigur, dai tot autorlâcul fost şi viitor pentru aşa ceva. Formalităţile judecătoreşti se anunţă însă dificile şi de durată.

Urmează o primăvară 1886 animată de noi lucrări cu ambâţ în centrul capitalei; bucureştenii sunt chemaţi să dea „un leu pentru Ateneu“, să vadă modelul Şcoalei Superioare din strada Polizu, să caşte gura la cea de-a treia statuie din Piaţa Universităţii, înfăţişându-l pe dascălul Lazăr, să calce Capşa condusă de un directeur parizian. Sau să urmărească pe Cale, colţ cu Câmpineanu, cum se înalţă Grand Continental pe locul „otelului“ Broft. Trecând prin faţa locului, poftosul Caragiale simţea încă în nări mirosul musakalelor din care se înfruptase aici, cea din conopidă fiind un adevărat deliciu.

Abia în primele zile ale Mărţişorului Ion Luca are ceva treabă, vânturându-se printre jurnaliştii trimişi la semnarea acordului ce încheia războiul sârbo-bulgar; Bucureştiul fusese găsit numai bun pentru restabilirea statu-quoului balcanic. Doar că prin numirea prinţului de la Sofia, Battenberg, drept guvernator al Rumeliei otomane, unirea ţinuturilor bulgăreşti era de facto realizată. Aferim statu-quo.

Când tratatul este parafat şi sigilat, pe 25 martie, fix de Ziua cucului, Mateiu cel fără tată împlineşte un an. Făptaşul reuşitei însămânţări are în continuare întreţinere în locuinţa Marioarei; casa acesteia, ridicată nu la capătul nobil al străzii, cel ce atârnă din Calea Victoriei, ci la cel care se scurge în cloaca Griviţei, reprezintă un şir de trei odăi aşezate perpendicular pe axul drumului. Deasupra intrării, dincolo de gard, se iţea o copertină de metal negricios şi sticlă galbenă, imitând un peron pentru birjă boierească. Deşi nici măcar o cotigă n-ar fi putut trage acolo. Te ia cu frig privind calicia locului.

Din păcate, berbantul I.L. este nevoit să adaste în culcuşul preamodestei proprietărese, altfel «femeie plăcută, sveltă, nu lipsită de oarecare cochetărie». Femeie trudind însă cu palmele la făbricuţa Belvedere, care încet-încet prosperă – se reconstruieşte depozitul incendiat, se ridică o hală nouă şi se aduc patru maşini olandeze de răsucit ţigarete. Prin intervenţia naşului Smedeanu, svelta concubină supraveghează una dintre acestea. Mai niciodată însă, când se întoarce de la lucru, nu-l găseşte acasă pe chiriaşul Caragiale. Care bate redacţiile ziarelor, întârziind cu osebire în cea a Epocii, unde şef era Delavrancea, omul-cheie în afacerea Momoloaia. Afacerea vieţii lui.

De-acum încolo, Ion Luca se consideră prizonierul Bucureştiului, mai ales în sufocantele zile ce urmează tornadei din 9 iunie, cea care devastează fortul Afumaţi, luând în coloana sa de aer tot ce era cherestea pe şantier, răsturnând până şi vagonetele căii ferate care tivea centura militară. Însuşi regele Karol vine să contemple dezastrul. Este momentul când se afla în capitală una dintre delegaţiile Bulgariei, care-şi făcuse un obicei din a iniţia fel şi fel de planuri hazardate. De data aceasta se propunea constituirea unei Confederaţii româno-bulgare, cu armată comună pentru caz de război. Şi demersurile continuă peste vară: guvernul sofiot numeşte un agent diplomatic la Bucureşti, ignorând suzeranitatea Turciei, prinţul Battenberg trece Dunărea pentru a conferi în taină cu demnitari români, iar Hohenzollernul nostru face sfidătorul gest de a vizita Rusciucul, punctul de penetrare armată spre Constantinopol.

Căldură mare deci, până la începutul lui septembrie, când, pe neaşteptate, principele bulgar abdică. Tot atunci, un negustor falit din Râmnicu-Sărat trage două gloanţe de revolver în prim-ministrul Brătianu, ieşit la plimbare; Vizirul e ratat, scapă, ba îşi salvează chiar atacatorul de trecătorii porniţi să-l linşeze pe strada Colţei. Caragiale asistă la proces, urmărind amuzat intervenţiile avocaţilor pledanţi, în special pe cele ale conservatorilor Maiorescu şi Lahovari, apărătorii falitului. Cei doi găsiseră potrivit prilejul pentru a sări la gâtul criminalei guvernări liberale, care împinge românul la gesturi disperate.

Două alte evenimente punctează agenda lui Ion Luca în luna noiembrie: parastasul de un an al Momoloaiei, la care participă voios nevoie mare, savurând aroma iminentei moşteniri. Şi internarea ieşeanului Eminescu, alt focos conservator, la ospiciul Mânăstirii Neamţului. Politica nu e graţie, e platitudine, proză. Proza îi înnebuneşte pe poeţi.

Anul următor, după obişnuitul bal mascat al Primăriei, în prima sesiune din 1887 parlamentarii votează o pensie de două sute de lei pentru bardul bolând din Moldova. Restabilit cumva, războinicul Timpului decide să se mute la Bucureşti, unde se afla şi nestatornica sa iubire, poetesa Micle. Rămâne loial junimiştilor, dar se ţine departe de telegramele Havas care-l smintiseră. Din păcate, nu şi de Veronica.

De cealaltă parte a baricadei politice, jurnalistul Caragiale priveşte cum noul conducător al Bulgariei, regentul Stambolov, preia proiectul exilatului Battenberg; alte asidue contacte au loc între Sofia şi Bucureşti, pregătind Uniunea româno-bulgară sub sceptrul lui Karol, după modelul reuşitului dualism austro-ungar.

Estimp, viaţa continuă şi pe strada Frumoasă; I.L. este încă alături de sugarul Mateiu în casa ce-l adăposteşte temporar, aflată din păcate într-o zonă a Bucureştilor unde mândria era reprezentată de hidosul aşezământ al casapilor, Hala Matache. Lasă baltă cartierul imediat după trezire, iese în centru, se aruncă în trebile lui de gazetar şi se întoarce noaptea cu tramvaiul albastru, după ce-şi predă articolul la tipografie. O temă uzuală tocmai sucombase: la 15 iunie, sub ameninţarea Rusiei, se renunţase la proiectul unirii monarhice a României şi Bulgariei. Tot cam pe atunci sunt bulversate şi lucrările la centura de apărare, care abia se dotase cu forturile Bragadiru şi Broscărei; obuzul-mină intrat în arsenalele Europei impunea o altă blindare a cazematelor. Mult mai eficientă. Cimentul trebuia să ia locul bârnelor cioplite.

Da, Ion Luca îşi ocupă ziua cu asemenea nădufuri jurnalistice, dar faima sa de dramaturg se înfiripă, în timp ce moştenirea Momoloaiei stă să-i cadă în poală. Deja are un nume, e aproape „om“. În consecinţă, după Sfântul Dumitru se mută nonşalant pe Calea Victoriei la numărul 248 – catul de sus, cum indică mândru pe hârtia scrisorilor sale. Se instalează singur, Marioara cu băieţaşul rămân în urmă. Firesc, natural. Leul nu-şi dădăceşte puii după născare, are misia lui solitară.

Sfârşitul anului îl află la petrecerea de revelion a preţiosului amic Delavrancea. Care devenise şi el autor de oarece prestigiu după tipărirea nuvelei Hagi Tudose. Şi tată radios în urma apariţiei pe lume a primei sale copile, Cellica.

Chiar din pragul lui 1888, conservatorii se instalează majoritari în Parlament, după o aşteptare de cinci ani. Vizirul Brătianu demisionează, liberalii se retrag în opoziţie. Astfel că regele îl unge pe moldoveanul Theodor Rosetti ca prim-ministru. Guvernul constituit de acesta este unul apăsat junimist, cu miniştri precum Petrache Carp, Alecu Marghiloman sau Titu Maiorescu. Fideli tradiţiei, valorilor boiereşti şi noului bine temperat.

În altă funcţie notabilă, cea de primar al Bucureştiului, se alege Emilian Pake-Protopopescu. Pentru început, el isprăveşte lucrările în curs şi culege laurii – inaugurează fastuosul palat al Ateneului, taie panglica noii clădiri a Spitalului Colţei, deschide Centrul antirabic al doctorului Babeş. Totodată zoreşte extinderea Gării de Nord pe şapte linii şi porneşte lucrările de canalizare a Dâmboviţei. Prilej cu care sunt dezvelite sumedenie de catacombe în zona Curţii Vechi, spre stupefacţia bucureştenilor.

Inclusiv a fostului mahalagiu Caragiale, domiciliat acum în două camere simandicoase, cu entrée, în plin centru. Înălţat vizibil, de Zece Mai priveşte din propriul balcon defilarea naţiunii. Văzută de sus, lumea pare mult mai vulnerabilă. Te invită s-o îndrumi. Nu se sfieşte deci şi solicită spre începutul lui iunie postul de director general al teatrelor. Ministrul Instrucţiunii se eschivează. «Atunci am să te numesc eu!», îl asigură simţitoarea Elisabetha, regina lui Karol şi a artelor, dându-i ca probă montarea unui interludiu în cinstea prinţului de Wales, în vizită la Peleş. Divertismentul place capetelor încoronate, astfel că la 9 iulie apare decretul cu numirea dramaturgului în postul dorit. Mai mult, numele acestuia se lăfăie şi pe lista medaliaţilor cu Steaua României, I.L. devenind primul „cavaler“ din stirpea sa. Fapt neluat în serios de proaspătul general al actorilor. Tinicheaua nu-l încălzea nici cât cinstea de a se întoarce de la Sinaia în suita monarhului. Cu toate astea, sărbătoreşte pe loc momentul cu Anghel Demetriescu, cooptat prieteneşte în Comitetul său director de la Naţional.

Neamţul regal nu se destinde însă, o ia spre fortul Otopeni şi începe trimestriala inspecţie a centurii de apărare – era în toi cimentarea cazematelor, pentru ca acestea să reziste artileriei de calibru mare. Lucrările intrau pe un bun făgaş, numai că suveranul avea motiv de iritare: operaţiunea fortificării devenise cal de bătaie pentru Adevărul, cotidianul unui josnic republican, fost prefect al detronatului Cuza.

Şi vine toamna căftănirii. Ion Luca, în frac şi pantaloni cenuşii, deschide sezonul teatral cu o comedioară vieneză. Este momentul de vârf al ascensiunii sale. Scuturase complet amintirea junei seduse, abandonată cu un an în urmă. Uitase de mediul ei dosnic. Era cavaler şi demnitar. Promisese la instalare că va aduce ordinea pe prima scenă a ţării. Avea ceva treabă. E cu totul improbabil ca pe biroul său directorial să fi pus fotografia cu micul Mateiu la împlinirea a trei anişori. Începuse o stagiune nouă, cu alt repertoriu, cu altă distribuţie.

Cam în această perioadă se întâmplă să moară de bătrâneţe mama sa, Ecaterina Caragiale. De acum, el şi sora Lenci devin moştenitori direcţi ai averii Momoloaiei. Numai că procesul se complică, fiind imediat contestaţi. «Ecaterina a trăit în concubinaj cu Luca; noi aşa ştim!»; verii din succesiune cer să probeze că sunt copii legiuiţi. Înscrisuri oficiale, dovezi – de unde? Cine făcea hârtii la patruşopt?

Sperând că totul se va rezolva cu bine, I.L. urmăreşte seară de seară spectacolele Naţionalului din fundul sălii, ca să poată ieşi printre primii în cazul unui incendiu. De acolo îşi duce privirea mai mult spre public decât spre actori. Astfel că, prin decembrie, la o reprezentaţie cu Sarah Bernhardt, descoperă cu binoclul două tinerele care i se par fermecătoare – les deux jolies demoiselles Burelly, le identifică Claymoor în L’Indépendance Roumaine. Se hotărăşte pentru una dintre ele şi îi află prenumele: Alexandrina. Imediat, suficient de informat şi înamorat, o cere de la tatăl ei, macaronarul Gaetano, pricopsit arhitect bucureştean. Soarta Marioarei din mărginimea Buzeştilor este definitiv pecetluită – va rămâne sclava maşinilor de tăiat tutunuri ale fabricii Belvedere. Îndeajuns de sastisită încât să nu reacţioneze. Niciodată, nicicum.

Abia trece balul anului 1889 şi în chiar ziua-i onomastică, 7 ianuarie, Ion Luca aduce la Oficiul pentru căsătorii pe aleasa inimii lui. A doua zi, tatăl Burelly i-o predă şi la biserică, pentru rigoare. În sfârşit, în a treia zi proaspătul cuplu începe călătoria de nuntă. Prin Italia lui tata-socru. Aflând, scrobitul Maiorescu revelează caracterul mirelui: «Caragiale e o canalie». Apreciere de conservator obtuz.

Întors din luna de miere în prejma BuneiVestiri, când progenitura sa de cartier împlineşte patru ani, starostele teatrului românesc se aşază într-o locuinţă şic din strada Polonă. De data asta nu-şi mai ascunde femela, o afişează în sălile de spectacol şi nu lipseşte de la primul concert al Filarmonicii din aurăria Ateneului Român. Cu signorina alături, pare modelul bărbatului împlinit.

Nu era totuşi chiar un „om de casă“, în lumea scenei circulând descrieri picante ale asalturilor sale amoroase asupra distribuţiei cu fustă. Culminând cu actul, surprins în flagrant, al împerecherii cu soaţa actorului Nottara. Dar cine n-ar fi făcut-o? Trecând peste toate, îngroaşă obrazul şi adoptă un comportament superior, flegmatic. Funcţia şi ţinuta de bourgeois îl camuflează satisfăcător.

Situaţia e catastrofal lezată abia când se încheie stagiunea. Singura stagiune pe care a patronat-o. Breasla cronicarilor dramatici îi critică la unison prestaţia: repertoriu ieftin pe scenă, harţă extremă în culise, administrare confuză. Eşec vădit. Astfel că, pe 5 mai, se vede nevoit să demisioneze „din această însărcinare ingrată“, cum declară la ziar.

Părăseşte deci înalta funcţie şi revine în gazetărie. Încropeşte adică articolaşe pe marginea chestiunilor curente: înfiinţarea Agenţiei telegrafice naţionale, recunoaşterea sigmaringeanului Ferdinand ca prinţ al României, fondarea Universităţii speciale pentru ofiţerii fortificaţiilor. Îl consolează puţin editarea la Socec a primului său volum de teatru.

În context, primarul Pake îşi continuă programul, năucind Bucureştiul cu trotuare pavate, becuri electrice în piaţa Naţionalului şi tramcare hipo. Pentru acestea din urmă stabileşte reguli stricte: sunt primiţi numai cetăţeni îmbrăcaţi curat, neturmentaţi, fără păsări sau câini; şi doar dacă au loc pe bănci. Cabalinele sale întâlnesc din când în când prima trăsură-automobil din urbe, importată de baronul Bellu de la firma Peugeot. Surugiii trag de hăţuri, iepele fornăie, baronul apasă pe klaxon.

Vara e în toi când cade ştirea că poetul naţional Eminescu a murit în sanatoriul doctorului Şuţu. Literaţii se strâng ciopor în faţa criptei acestuia din calea Şerban Vodă. Nu lipseşte dramaturgul Caragiale. Şi el naţional. Care află cu melancolie, puţin după aceea, că şi fosta amantă a amândurora, Veronica Micle, s-a dus, luându-şi viaţa la Mânăstirea Văratec. Pronia s-o ierte, era o damă bună.

În fine, toamna îi aduce altfel de evenimente, unul dintre ele fiind naşterea primei fiice, Ioana, pe 24 octombrie. Tânăra soaţă se vădeşte a fi aptă de a zămisli. E un câştig, ar vrea de la Alexandrina o descendenţă numeroasă. În funcţie, desigur, de încasarea moştenirii Momoloaiei, care e tot poprită. Pentru ungerea spiritelor, la parastasul din 9 noiembrie Ion Luca organizează o prăznuire abundentă, trecând cheltuiala în contul cotoroanţei decedate.

Peste iarna lui 1890 izbuteşte, în sfârşit, să scrie finalul noii sale piese, Năpasta. Trăgea la ea de patru ani. Eliberat, de Sântion petrece la sora Lenci, care-şi aniversa ziua de naştere, apoi aşteaptă premiera dramei. Spectacolul are loc la Naţional duminică 3 februarie. Imediat, urgie: una după alta, cronici veninoase sau de-a dreptul jignitoare apar în coloanele ziarelor. I.L. se simte straşnic năpăstuit. A căpiat presa? Până mai ieri era talentatul naţiei!

Dar sunt şi evenimente bine primite. Cum ar fi expoziţia Voinescu. Pictorul etalează peisaje marine realizate pe ţărmurile Pireului şi Odesei, unde fusese consul; vizitatorii apreciază îndeosebi velatura bărcilor şi înspumarea valurilor – broderii de alb pe albastru vitros. Prezent la vernisaj, infatigabilul Claymoor semnalează în public pe domnişoara Miller, traducătoare de poezii eminesciene, alături de florissanta soţie a pictorului şi de sora acesteia, Marica Sion. Despre cea din urmă, bârfitoarele Bucureştiului spun că e „rece la bărbat“ şi va rămâne fată bătrână. Niciun însoţitor nu-i stă în preajmă după dezertarea singurului ei pretendent, un ofiţer de intendenţă. Oploşit în Moldova de ani buni.

Când vine primăvara, mondenităţile se extind în aer liber. Aleile Cişmigiului sunt asaltate pentru plimbări la verde şi demonstraţii sportive. Care se succedă pe pajiştea din mijloc, unde se întrec echipe măiastre în jocurile noastre naţionale: ţurca, oina, capra, poarca. Şi arşicele.

Departe de asemenea desfătări, pe strada Frumoasă bastardul Mateiu împlineşte în martie cinci ani. Pentru Marioara aniversarea nu e prilej de sărbătorire. Mai ales că fostul chiriaş, maţe-fripte Ion Luca, acum burjuiul Caragiale, nu-i vizitează, prins în sumedenie de probleme gazetăreşti. Başca strădanii de a iuţi procesul Momoloaiei, care lâncezeşte înnebunitor. De-ar fi un Xerxes, ar biciui treptele tribunalului.

Ce face însă primarul Pake Protopopescu? Deschide pe splaiul Dâmboviţei şantier pentru un măreţ Palat al Justiţiei! Revoltător. În plin avânt, edilul dăruieşte şi un imobil generos Şcolii Comerciale, al cărei director fusese. Dar ambiţia sa este mult mai amplă: spre vară trasează o lungă axă est-vest printre căsoaiele capitalei şi porneşte un lăbărţat bulevard din cartierul Cotrocenilor spre mahalaua Oborului. Presa nu sesizează grandoarea napoleoniană a gestului, continuând a fi captivată de marşul marin condus de comandorul Urseanu spre Atlantic: trecând prin Bosfor, crucişătorul Elisabeta, torpiloarele Şoimul şi Vulturul, canoniera Alexandru şi bricul Mircea făceau escală după escală între Istanbul şi Helsingfors. Înşirau porturile.

În ce-l priveşte pe dramaturgul Caragiale, amărât de eşecul reprezentaţiei cu Năpasta, abia sfârşitul anului îi aduce o bucurie: i se naşte a doua fiică. Prilej de navigare cu amicii prin locandele din josul Căii Victoriei. Într-una din ele consumă ultimele ceasuri ale anului 1890.

Apoi atacă deceniul al zecelea. Prin omătul de-o şchioapă, îl vizitează hăt departe, în josul bulevardului cel nou, pe directorul de la Sfântul Gheorghe. Prilejul era naşterea întâiului copil al acestuia, botezat Theophil. „Să-ţi trăiască, nene Demetriescu!“ Urarea nu fu mutuală, câteva săptămâni mai târziu fiind răpusă de anghină propria-i fiică, Agatha, ce abia atinsese câteva luni. Nici vorbă ca de BunaVestire să se gândească la aniversarea celor şase ani împliniţi de Mateiu, crescut cum dă Domnul de împovărata Marioara. Acela era un făt întâmplător. Indezirabil.

Mai încolo, 14 aprilie e altă zi neagră pentru Ion Luca: ratează premiul Academiei, la care concura cu opera teatrală. Majoritatea erudiţilor strânşi în impozanta Casă Cesianu votează contra lui. Inclusiv închipuitul Sion, autorul unor biete Suvenire contimpurane, tatăl mondenelor Marica şi Florica. Urgisitul I.L. rămâne înfundat în articolaşe de serviciu, în note şi notiţe nesemnate. Despre expoziţia filatelică din strada Morfeu, despre conflictul dintre precupeţii ilfoveni şi zarzavagiii bulgari, despre cuibărirea ţiganilor în hrubele fortului Căţelu. Eţetera, eţetera.

Peste vară, nefericirile se ţin lanţ, culminând pe 15 iunie, când îi moare dintr-o infecţie şi cealaltă fiică, Ioana. Sătul de acest Bucureşti spurcat, dramaturgul face aranjamente să-şi ducă soaţa la Sibiu, oraş salubru al regatului unguresc, găsindu-şi chiar post de profesor la şcoala de fete. Alexandrina e gata să-l urmeze peste munţi, supusă şi tăcută, aşa cum îl urmează de la măritiş dintr-o casă în alta.

Până la urmă, strămutarea nu se concretizează, cuplul continuându-şi traiul în urbea primarului Pake. Acesta dărâmă în linie magherniţele ce-i stau în cale dinspre Dâmboviţa spre Obor, pornind şi lucrări pentru un sistem centralizat de canalizare, care să adune mizeriile întregului oraş. Iar dintre realizările „de frumos“ ale anului se mândreşte cu pasajul Villacrosse, o străpungere cu două aripi din Calea Victoriei spre Lipscănie, plin de cafés chantants.

În ceea ce priveşte guvernarea, la 27 noiembrie Partidul Conservator preia frâiele ţării, regele punând în fruntea miniştrilor pe Lascăr Catargiu, cel care declarase răspicat: eu nu voi permite niciodată ca uliţa să ne facă legi! Printre membrii cabinetului se numără Alecu Marghiloman la Justiţie, Alexandru Lahovari la Externe şi frate-său Iacob la Război. Nobili de viţă, tradiţionalişti sadea. Ca jurnalist al oficinelor liberale, Caragiale are sentimentul că a mizat greşit, că s-a cam hazardat în opţiunea politică. În fond, ce i-a adus liberalismul?

După sărbătorile Crăciunului, după cei trei sfinţi ai iernii, după balul mascat al noului an, 1892, Ion Luca se gândeşte să întoarcă foaia. Căzut de la direcţia Naţionalului, respins de venerabilii Academiei, va încerca o reconciliere cu partida conservatoare. Pentru început îi dedică doamnei ministru Maiorescu drama Năpasta. Şi aşteaptă. Aşteaptă până când, văzându-se ignorat de boieri, ţine la Ateneu o expunere despre „Gâşte şi gaşte literare“, atacând Junimea şi pe însuşi marele Titu, autorul pretenţiosului volum de Critice lansat cu pompă de Socec & Co.

Vara trece fără semne promiţătoare. Frustratul I.L. îşi tăiase craca de sub picioare. Marginalizarea îl poartă însă către sentimente mai bune. Face o vizită în strada Frumoasă, îşi vede fiul şi o convinge pe Marioara să i-l dea în gazdă. Bastardul ajunsese la vârsta învăţăturii. Îl ia deci în casa lui, îl predă Alexandrinei şi-l înscrie la şcoala din capătul străzii. Unde elevul va răspunde la numele cu care binefăcătorul său îl trece în catalog: Constantinescu Matei.

La deschiderea anului de învăţământ, ploi abundente provoacă în capitală nemaiîntâlnite inundaţii. Străzile rămân zile în şir potopite, apa urcând peste pragurile prăvăliilor. Şantierele de construcţii se închid; se întrerup şi lucrările pe linia de fortificaţii, tocmai când acestea se apropiau de sfârşit. Ruinate de apăraie, betoanele ultimelor cazemate vor avea nevoie de turnări noi.

Când vremea se îndreaptă, Bucureştiul se zvântă şi îşi reia viaţa mondenă. Printre ferparele ce anunţă naşteri, logodne, căsătorii se strecoară şi acela al morţii desuetului academician Sion, fiul serdarului Ioniţă, nepotul bimbaşei Iordache, traducătorul lordului Byron. Anunţul este dat de cele două fiice, Florica măritată Voinescu şi Marica, fată bătrână. Înmormântarea are loc în cavoul familiei din cimitirul Bellu pe 3 octombrie. Cam la vremea în care doctorul Minovici deschide Morga de pe cheiul Dâmboviţei, ultimul stabiliment inaugurat de primarul Pake.

Anul 1893 începe cu vestea abruptei căsătorii a moştenitorului Ferdinand, proaspăt absolvent la Tübingen, cu prinţesa de şaptesprezece ani Maria-Victoria. Mariajul are loc pe 10 ianuarie în Germania, aranjat fiind de împăratul Wilhelm peste capul tatălui miresei, ducele englez de Saxa-Coburg, şi a mamei acesteia, ducesa rusoaică Maria Alexandrovna. Dar şi contrar dorinţei mirelui, îndrăgostit de românca Elencuţa Văcărescu, domnişoară de onoare a Elisabethei. Împotrivirile n-au succes, nunta se face. După care pestriţul cuplu traversează Transilvania, trece Carpaţii pe la Predeal şi se stabileşte în Bucureşti ca parte a Casei regale, asigurând succesiunea la coroana lui Karol. Coroană ce putea parveni, în aparte împrejurări, prinţului Luigi Amedeo di Savoia, duce de Abruzzi, care cucerea în acele zile culmile Alpilor în admiraţia ziarelor europeneşti.

Tot acum, Caragiale pune pe piaţă, împreună cu polemistul Bacalbaşa, revista umoristică Moftul român. „O, Moft! tu eşti pecetea şi deviza vremii noastre“, scrie el în primul număr. Era deja un bărbat copt. Îşi tipărise opera comică şi fentase gafa de a lăsa grea o fată din popor, aducându-şi în casă primogenitura cu gândul să o treacă prin şcoala primară. Ni plus, ni moins.

De BunaVestire nu-şi face timp să aniverseze ziua de naştere a micului Mateiu, prins în «nebunia Sarah Bernhardt» care bântuia capitala – franţuzoaica era pentru a doua oară în Bucureşti şi inflama lojile la reprezentaţiile Damei cu camelii. Trage totuşi un chefuşor cu naşul Smedeanu, felicitându-se pentru uşurinţa cu care au rezolvat păţania amoroasă de acum opt ani. Ce urmări ar fi avut fuga pripită din casa borţoasei! „Puşchea pe limbă, nene, scandal, proces de paternitate, oprobriu.“ Cum să mai scoţi nasul în lume?

Apoi, după Zece Mai, îşi reia obiceiurile gazetăreşti, cam oropsite în ultimul an, adică şvarţurile de cafenea şi zaiafeturile. Cel mai des cu alde Delavrancea, privit ca om de viitor. Din când în când luau împreună o birjă şi porneau să vadă noile dotări ale urbei: Foişorul de foc, Observatorul din dealul Piscului, Baia din spatele ministerului Justiţiei, ambiţii ale noului primar Nicu Filipescu. Acesta, în tradiţia predecesorului Pake, pune şi el la cale croirea unui bulevard. Pe axa nord-sud însă, dinspre Herăstrău spre Lipscani, paralel cu sufocata Cale a Victoriei.

Hălăduind aşa, I.L. este în căutare de materie pentru Moftul său; o cam târâie, în aşteptarea unui nou-născut al Alexandrinei, anunţat pentru iulie. Şi evenimentul se produce pe data de 3, când lumea se pricopseşte cu pruncul Luca. Subit, Mateiu pierde poziţia de unic junior al casei. Din această zi începe a fi vitregit vizibil, devine, de-a binelea, puiul de cuc. Acceptat prin natura împrejurărilor.

Oricum, familie mare. Aşa că dramaturgul hotărăşte să se apuce de negustorie sănătoasă. Şi deschide în asociaţie cu un priceput Mihalcea o berărie pe Gabroveni: Tunelul Caragiale. Are astfel prilejul ca la 9 noiembrie, comemorarea Momoloaiei, să-i facă acesteia parastas în propriul local, oficiind personal cu şervetul pe braţ. Drept care la 1 decembrie primeşte recunoaştere profesională: este admis în Societatea Internaţională a Chelnerilor din Bucureşti. Atestatul e înrămat şi aninat pe un perete al Tunelului.

Ce se mai întâmplă în 1894? Vreo cincisprezece evadaţi din închisoarea Târgu-Ocna, strânşi în aşa-numita bandă a lui Zdrelea, dau în noaptea de 27 ianuarie două atacuri sângeroase în mahalaua Grozăveştilor, primul la Hanul lui Nichifor, al doilea la un căsoi din Belvedere. Peste câteva zile tâlharii acţionează din nou, în Chitila. După care sar în Pantelimon. Înarmaţi cu pistoale, ei găuresc şase dintre poliţaii urmăritori, dotaţi de Prefectură doar cu săbii. Din trei în trei nopţi, briganzii mai dau câte o lovitură, când în Colentina, când în Crângaşi, izbutind mereu să dispară. Până primăvara târziu, ziarele, în frunte cu Universul, ţin chestiunea în actualitate, fantazând cât cuprinde, pentru deliciul publicului. Capii bandei, doi oligofreni din popor, căpătă aură de haiduci.

Subiectul umbreşte un eveniment mult mai important: încheierea lucrărilor la grandiosul proiect al centurii de apărare. Sunt gata de luptă cazematele celor optsprezece forturi dispuse în jurul Bucureştiului. Tot sistemul de ambrazuri şi artilerie se întinde în cerc, trecând, din nord spre sud, prin Otopeni, Mogoşoaia, Bragadiru, Jilava, şi din sud spre nord prin Berceni, Căţelu, Cernica, Afumaţi. Costul final: o sută unsprezece milioane lei aur. Satisfăcut, Karol face recepţia însoţit de succesorul neamţ Ferdinand. Care este deja tată, prinţesa ruso-englezoaică născându-i la 15 octombrie un fiu. Noul sânge albastru, astfel corcit, poartă prenumele suveranului.

De sânge uzual, riguros balcanic, Mateiu al Marioarei din Buzeşti e şcolar în clasa a doua. Ca elev se descurcă, dar în casa adoptivă eclipsa lui e totală: se ridică pe picioare micul Luchi, astrul familiei. Mai mult, la 30 mai, Alexandrina zămisleşte şi o fiică, alintată Tuşchi. Numărând acum cinci membri, clanul închiriază un şir întreg de odăi în strada Sfântul Gheorghe. Totodată bravul Caragiale deschide o nouă afacere, pe Şelari: Berăria Academică Bene Bibenti, pe care o înscrie ca unic proprietar. Învăţând meseria, chelnerul internaţional se debarasase de asociat pentru a nu-şi mai vedea profitul înjumătăţit. Bene bibenti!

Peste vară, aproape trei luni nu cade strop de ploaie. O teribilă secetă atacă românimea. Pe o asemenea uscăciune jandarmii izbutesc să captureze banda Zdrelea, după o urmărire prin toată Muntenia. Ziarele dau ştirea cu sumedenie de înflorituri, umbrind evenimente mai notabile. Precum isprava competitorului regal Luigi Amedeo, duce de Abruzzi, ce urcă de-a lungul Alpilor spre vârful Matterhorn în premieră absolută. Sau festivitatea din grădina Cişmigiului, unde monarhul deschide pe 29 august Expoziţiunea Cooperatorilor – în cadrul căreia se vinde prima cartolină românească, ilustrată cu silueta unei tinere în port naţional. Chipul înfăţişat acolo nu este altul decât acela al domnişoarei Burelly, căsătorită Caragiale. Încântat, Ion Luca achiziţionează câteva duzini şi le împarte cu autograf. Primeşte un exemplar şi maestrul Delavrancea, ales pentru prima oară deputat în Cameră. Bun clănţău. Cartolina naţională şi deputăţia sunt sărbătorite cu familiile la nou-deschisul bufet de la Şosea, unde ambii lasă bani frumoşi.

Se întâmplă ca tot atunci, prin sentinţă judiciară, I.L. să fie obligat la achitarea unei datorii de o sută şi ceva de lei, făcută în urmă cu două decenii. Furios la pagubă, organizează mai abitir paranghelia dedicată duhului Momoloaei, invocând pronia pentru a-i da odată pe mână partea sa de moştenire. Decizia tribunalului era încă blocată de chichiţele numeroaselor rubedenii ce-i contestau calitatea de succesor. Decesul unchiului Iorgu Caragiale complicase şi mai mult lucrurile, alţi pretendenţi ridicându-se dindărătul acestuia. Nici ei nu prea aveau acte.

Toamna, ca de obicei, amplifică evenimentele mondene. Startul îl dă Expoziţiunea Artiştilor în Viaţă din foaierul Ateneului; printre expunători, pictorul Voinescu, a cărui pânză, Furtună pe mare, este achiziţionată de Casa Regală. Se pornesc apoi premierele teatrale, concertele, balurile. Multă cheltuială pentru un afurisit de obraz subţire.

Exasperat de costuri şi aproape învins de lentoarea justiţiei, Ion Luca lasă baltă Bucureştiul şi intră într-o nouă aventură cârciumărească, luând în antrepriză restaurantul gării Buzău – locanda unui mare nod feroviar, adevărat macaz al curburii Carpaţilor. Încrezător în reuşită, închiriază o locuinţă cu patru camere şi sumedenie de dependinţe, plină de modernităţi: water closet, gaz aerian, puţ american, sonerie electrică. După Sfântul Dumitru închiriază un vagon de cale ferată, îşi aduce mobila şi se instalează în urbe cu întreaga familie. Mai puţin şcolarul Mateiu, retrimis mamei sale în strada Frumoasă pentru a-şi termina cursul primar.

În capitala părăsită de dramaturgul impacient, apa Dâmboviţei curge mai departe pe albia lui 1895: Majestatea Sa inaugurează două impozante imobile, al Justiţiei pe rive droite şi al Agriculturii în parcul Colţei; Societatea de tramvaie pune pe linie primele vehicule electrice de-a lungul marelui bulevard al lui Pake; palatul Cotroceni, amenajat personal de energica Maria-Victoria, devine reşedinţa ei, a consortului Ferdinand şi a sugarului Carol. În plan monden, Claymoor nu omite să remarce la primul bal al anului prezenţa domnişoarei Mărgărita Miller, întoarsă de la Geneva cu un doctorat în filozofie. Cât priveşte domeniul tipăriturilor, vitrina librăriei Müller de pe Calea Victoriei prezintă traducerile Poveştilor lui Andersen şi ale Sfintei Evanghelii, alături de Tratatul jocului de oină, publicat de ministrul Take Ionescu, bun echipier „la bătaie“; pe primul loc al vânzărilor se plasează însă o cartolină, Souvenir de Bucarest, deşi avea piperatul preţ de doi lei bucata.

Primăvara îl prinde pe feciorul cel mare al intrepidului Caragiale făcându-şi lecţiile în mahalaua Buzeştilor, sub lamentările exasperante ale maicii Marioara. La 25 martie împlineşte zece ani. Primeşte întâia oară un cadou pentru ziua de naştere, Atlasul geografic al Lumii. Pe a cărui pagină de titlu Ion Luca scrijeleşte mare: „Acest Atlas l-am dăruit eu lui Mateiu pentru silinţa lui la învăţătură şi purtarea lui cea bună“. Era o răsplată pentru intrarea pupilului în rândul premianţilor, acesta împărţind laurii clasei a treia cu mult mai zvânturaticul său coleg Henri Coandă.

Peste vacanţa de vară, procesul bandei Zdrelea, poprită la Văcăreşti, alimentează rubricile de reportaj ale ziarelor, în alternare cu ştirile despre expediţia ducelui de Abruzzi în Alaska şi cu telegramele comandorului Urseanu, aflat din nou în marş spre Atlantic pe coverta crucişătorului Elisabeta. Din când în când apar şi notiţe trimise de la Buzău, semnate I.L., pline cu răutăţi la adresa boierilor junimişti oblăduiţi de criticul Maiorescu. În plus, pentru ca poziţia să-i fie clară, îi scrie publicistului Panu, care întemeiază în septembrie Partidul radical: „Locul meu nu poate fi decât în partidul al cărui şef eşti dumneata. Te rog să faci a mă înscrie de astăzi în rândurile lui“. Se simţea radikal, gata să schimbe ţara din temelie.

Mai ales că antrepriza lui asupra restaurantului gării buzoiene se dovedise a fi, fără drept de apel, o afacere păguboasă: la nici un an de la start, daravera se soldează cu deficit exploziv. În plus, proprietarul casei în care-şi paraşutase familia îl acţionase în judecată pentru neplata chiriei. Avea deja două mii de lei restanţă! Pentru acoperirea acesteia este scos la vânzare în piaţa târgului mobilierul desantului bucureştean: o bibliotecă de stejar, un birou sculptat, un şifonier de nuc şi un pian cu coadă. La 15 noiembrie, falitul, Alexandrina, micuţii Luchi şi Tuşchi se întorc în locuinţa lor din strada Polonă. Peste câteva zile este chemat la ordine şi elevul Mateiu dintr-a patra.

După o iarnă de mici expediente, în 1896 Ion Luca încearcă iar terenul politicii, întorcând foaia: „Unde sunt vremile clasice ale liberalismului român? O jale mă cuprinde când mi-amintesc momente ale eroicei epoci Brătianu“. Şi tot aşa, în alte douăzeci de editoriale din Epoca, foaia primarului Nicu Filipescu. Tună şi fulgeră împotriva „roşilor“ şi a şefului Sturdza, acum prim-ministru. Cel care-i refuzase premierea la Academia Română alături de ramolitul Sion.

Este totuşi o primăvară degajată, lumea se îmbulzeşte pe şoseaua Kiseleff spre velodromul cu pistă de lemn, unde revista Amicul Progresului iniţiază amuzante concursuri à la française. Şi tot pe linia de progres, ziarul L’Indépendance Roumaine aduce un aparat de cinema şi proiectează în Calea Victoriei filmele fraţilor Lumière. Ce mai, Micul Paris!

Urmează o vară terminală – elevul Mateiu absolvă Şcoala de băieţi numărul 6. Cot la cot cu zurliul Henri Coandă, este încununat cu un premiu şi primeşte certificatul de patru clase primare. După care intră într-o vacanţă obscură, încondeind Atlasul cadou sau ciopârţind numere din Moftul român.

În acest timp, părintele său cercetează repertoriul muzical din grădinile cu şpriţ şi grătare fumegânde. «Era mare meloman, îi plăceau la nebunie lăutarii!» Cronicile sale consemnează însă, elevat, doar Concertele simfonice Peters. Asortându-le cu prezentarea unor dubioase întreprinderi artistice, precum Salonul Independenţilor, vernisat cu pompă de colecţionarul Bogdan-Piteşti.

Toamna se dovedeşte şi ea plăcută, deşi procesul privind succesiunea Momoloaiei nu prea avansează. În orice caz, ghinionul buzoian e depăşit; de ziua onomastică a ţâncului Luchi, toată familia, inclusiv suferinda mătuşă Lenci, sărbătoreşte. Bunăvoia e atât de vârtoasă, încât la deschiderea şcolilor Ion Luca decide să adauge numele său pe foaia matricolă a lui Mateiu. Asimilând astfel accidentul amoros din burlăcia sa. Îşi înscrie deci bastardul la liceul amicului Demetriescu sub nume dublu: Constantinescu-Caragiale.

După întâiul trimestru din 1897, prim-ministru este tot liberalul Sturdza, care îl are acum la Lucrări publice pe Ionel Brătianu, feciorul cel mare al Vizirului. De ani buni excluşi de la guvernare, conservatorii se regrupează, înghiţind partida radicală a publiciştilor Panu şi Bădărău. Cel din urmă fondează ziarul ieşean Opinia, al cărui colaborator proeminent devine Ion Luca. Hotărât să facă politică nemijlocită, dramaturgul se prezintă în fosta capitală a Junimii, vorbeşte la adunările moldovenilor, după care începe un turneu de conferinţe în sud, ajungând până la Turnu-Severin.

Când trecea pe-acasă, «nu prea se dovedea a fi educatorul ideal al copiilor săi». Îi convenea aerul distant şi poruncitor. Trece senin peste aniversarea celor doisprezece ani împliniţi de elevul Mateiu la 25 martie şi îi lasă Alexandrinei toată grija pentru creşterea preşcolarilor Luchi şi Tuşchi. Doar în zile deosebite, cum este cea de Zece Mai, îşi scoate familia în oraş, atât la parada condusă de ţanţoşul Karol ecvestru, cât şi la bătaia cu flori a fluşturaticilor bucureşteni. Care anul acesta se amuză şi de prezenţa bicicliştilor Uniunii velocipedice ieşiţi la Şosea printre birjele muscalilor.

O lipsă remarcată la festivităţile zilei naţionale este aceea a searbădului „Nando“, perechea principesei Maria-Victoria. Moştenitorul tronului era lovit grav de lingoare, somităţi de la Berlin încercau să-l ţină în viaţă. Peste vară starea sa critică produce multă rumoare printre politicieni, unii gândindu-se la o posibilă regenţă în anii viitori. Este adusă în discuţie chiar şi vechea variantă a instalării altei dinastii pe tronul ţării, nominalizat fiind acelaşi cutezător Luigi di Savoia, duce de Abruzzi. Italianul străbătea de câteva luni teritoriul hindus, aflându-se acum în bivuac sub poalele Himalayei.

Până una-alta, guvernul decide să afişeze calm şi încredere, prezentându-se în păr pe 8 iulie la punerea pietrei fundamentale a Casei pentru economii din Calea Victoriei. O tagmă de smokinguri debarcă din trăsuri la faţa locului. Cu toţii năduşesc zdravăn. E o vară toridă, târgoveţii se strâng sub bolţile Băii Griviţa, venită în ajutorul scaldelor din Calea Plevnei, din uliţa Căuzaşilor şi din Obor – mai proletare decât pretenţioasa Centrală din strada Enei, un fel de Capşa a băilor, unde poposeşte uneori Ion Luca.

În ce-l priveşte pe Mateiu, nou-cooptatul Caragiale e în vacanţă, încheind excelent primul an de liceu. Doar note peste 9 la Demetriescu, de istorie, la Ionescu-Gion, de română, la Şeineanu, de germană, la Suchianu, de latină. Calificative slabe primeşte doar pentru exerciţiile fizice. Repudia gimnastica, jocurile de echipă, cadenţa în grup. «Era sfidător, refractar, mofturos.» Suficient de silitor însă. Pentru autoritarul I.L., lucrurile curgeau bine: „Dacă unul dintre copiii mei n-ar fi în stare să înveţe, l-aş instrui să prinză câini cu laţul. Hengher! Altfel, pe toţi i-aş face avocaţi, adică oameni politici“. Erau semne că deja creşte un politician la sân.

În toamnă, două asemenea specimene, Nicu Filipescu şi Georgică Lahovari, ambii conservatori, se înfruntă cu spadele într-un duel. Rănit neregulamentar, după ce fusese lipit de zidul sălii, Lahovari expiază – dându-i astfel satisfacţie lui Filipescu, acuzat de învins că vădeşte oarece apropiere de liberali. L’Indépendance Roumaine publică zile de-a rândul detaliile tehnice ale sângeroasei înfruntări şi urmările ei judiciare. Scrima politică pune în umbră comentariile lui Mişu Claymoor, care prezintă în scumpul său stil primele trei pelicule cinematografice turnate în ţară: Defilarea trupelor la Paradă, Alaiul trăsurilor pe Şosea şi Derby-ul anului, câştigat de un pursânge din herghelia boierului Marghiloman.

Peste iarna lui 1898, tratamentul aplicat de doctorii nemţi principelui Ferdinando se dovedeşte a fi adecvat; bolnavul învinge bacteria febrei tifoide şi intră în convalescenţă. Dar fizionomia sa a avut mult de suferit, chipul îi este devastat, familia abia îi poate privi faţa ciuruită de infecţie. La masă, Elisabetha, mama răniţilor din ’77, nu-şi ridică nasul din farfurie. Odată cu însănătoşirea moştenitorului, micul Carol de cinci ani iese din atenţia publică, rămâne doar prinţişorul jucăriilor sale. La fel ducele Luigi Amedeo, revenit în Europa din Kashmir cu gândul de a cuceri două noi vârfuri ale Alpilor.

Vieţile tuturor curg mai departe. Pe 1 februarie, de ziua naşterii, Caragiale-tatăl este sărbătorit atât acasă, de paşnica familie, cât şi la bodegă, de floretiştii compunerii literare. Filotim, cheltuie peste cincizeci de lei pe aperitive şi alcooluri. Îi întoarce trataţia, mai pricopsită încă, Delavrancea, care încheie şi el patru decenii în aprilie. Pe la sfârşitul festinului, avocatul reia pentru deliciul invitaţilor pledoaria din procesul Lahovari, în care îl apărase pe inculpatul Filipescu; îi îmbrobodise aşa bine pe juzi, încât duelistul ucigaş primise doar şase luni de închisoare. Şi un leu despăgubiri.

În sfârşit, soseşte vara şi vacanţa mare. La încheierea clasei a doua, cataloagele Liceului Sfântul Gheorghe consemnează pentru băiatul lui Ion Luca: la română şi latină câte un 10, la istorie, franceză şi germană câte un 9,50. Se constată chiar şi un uşor salt la sport, fiindcă Mateiu acceptă finalmente să facă exerciţii de gimnastică – deh, mens sana… Refuza în continuare jocul de oină, devenit obligatoriu la dorinţa ministrului Spiru Haret. Cât se ciomăgea mingea, sta retras pe-o latură a curţii, ca în recreaţii, şi mâzgălea într-un caiet.

Asta făcea şi acasă. «Era dispreţuitor, plin de morgă şi veninos. Noi, copiii, îl botezaserăm Domnul Conte şi râdeam de aerele pe care şi le dădea. Ne privea cu atâta superioritate!» Nu adera la nicio zbenguială, la nicio vizită de curtenie. Până-n toamnă face doar câteva drumuri spre locuinţa maicii sale din Buzeşti, tăind-o prin şantierul palatului ce-l ridica prinţul Cantacuzino pe Calea Victoriei. Marioara la treizeci şi trei de ani arăta chiar mai vârstnică; şi era mai posomorâtă, mai neîngrijită decât oricând în vremea concubinajului cu amploiatul Caragiale.

Care nu mai calcă prin zonă, încârduit cu distinşi bărbaţi de cafenea – cu toţii captivaţi de noutăţile ce defilează prin faţa Capşei: birjele tapisate cu lâneturi ale muscalilor, trăsura-automobil a doctorului Thomescu, promenada fetişcanei Miţa pe velociped. Mai ales Miţa: ghete înalte cu şireturi, pantaloni de catifea, bluză liliachie, coafură cu ace de argint. Hetaira pedala încet, se lăsa privită, dorită, cumpărată. Licitaţia abia începuse.

În septembrie, solitarul Mateiu trece în clasa următoare a colegiului. Obţine în general aceleaşi note bune şi permanent maxim la istorie. Îl pasionează tot ce ţine de materia asta, heraldica în special. Schiţează întruna steme, umple cu ele un întreg caiet; le cunoaşte pe toate, cu poveştile lor. Mentorul său este, categoric, dascălul de istorie, împătimit al vremilor apuse. Încet-încet, Trecutul ocupă mintea ursuzului licean.