Ioan Petru Culianu

Dialoguri întrerupte

Corespondenţă Mircea Eliade Eliade - Ioan Petru Culianu

Ediţie îngrijită şi note

de Tereza Culianu-Petrescu şi Dan Petrescu

Prefaţă de Matei Călinescu

Editura POLIROM
2004

© 2004 by Editura POLIROM

Colecţie coordonată de Tereza Culianu-Petrescu

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2754-7

ISBN PDF: 978-973-46-2755-4

ISBN print: 978-973-681-582-X

Redactor: Tereza Culianu-Petrescu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

124

4 August 1972

Stimate Domnule Culianu,

Mi-a parvenit, în sfîrşit, scrisoarea D-tale din 25 Iulie, tocmai cînd mă întorceam de la Santa Barbara. Restul, nu ştiu cînd le voi primi. Am fost la Paris, m-am întors la Chicago doar pentru două zile, apoi am plecat din nou etc. Voi relua alergătura la 1 Sept.

Sînt foarte încurcat că nu-ţi pot fi de ajutor, cel puţin deocamdată. Universităţile se redeschid pe la 1 Oct., cererile de bursă se discută pe la Crăciun, rezultatele se anunţă în primăvară – şi prima bursă se încasează toamna. În privinţa românilor, studenţi sau „post-doctorals”, lucrurile sînt şi mai complicate, în urma acordului cultural USA-RSR. Guvernul român trebuie să-şi dea consimţămîntul. (De aceea s-au pierdut[,] în fiecare an, multe burse pentru ingineri, matematicieni etc.) Aici nu văd nici o posibilitate – în afară de „azilul politic” (care nu garantează decît intrarea în USA, nu şi bursa sau mijloace de trai). Am auzit, însă, că guvernul de la Bucureşti tolerează rămînerea în străinătate chiar cinci ani după ce expiră viza, dacă se invocă, pro forma, un argument valabil. Toată speranţa e să poţi supravieţui, în Italia sau Franţa, cu ajutorul unei burse „locale”. Cum? Nu ştiu. Te sfătuiesc să[-l] consulţi pe bunul meu prieten, Prof. Mircea Popescu25, viale Marconi 437, 00146 Roma (care nu are legături cu guvernul RSR), sau pe A. Moretta-Petraşincu26, via Tor dei Conti 17, Roma (pasionat de India, avînd legături cu Legaţia). Arion Roşu27 (Rés. Les Grandes Coudraies, Bât. C, Porte 23 – 91 Git-sur-Yvette, France) a trecut şi el prin mari greutăţi în Italia, cînd a sosit din Israel.

Îţi urez, din toată inima, noroc – căci restul vine de la sine.

Al D-tale[,]

Mircea Eliade

24 Hîrtie cu antetul HISTORY OF RELIGIONS, AN INTERNATIONAL JOURNAL FOR COMPARATIVE HISTORICAL STUDIES, Editors: Mircea Eliade/Joseph M. Kitagawa/Charles H. Long/Jonathan Z. Smith, Editorial Assistant: Robert D. Pelton, Book Review Editor: David L. Carrasco, Editorial Office: Swift Hall, University of Chicago, 1025-35 E. 58th Street, Chicago, Illinois 60637, Publisher: University of Chicago Press. Plic-tip Via Air Mail, cu antetul HISTORY OF RELIGIONS, Swift Hall, University of Chicago, 1025-35 E. 58th Street, Chicago, Illinois 60637. Ştampilă cu data poştei Chicago, 4 august 1972, destinatar Eg. Signore Ioan Petru Culianu, presso Massimo Mensi, Via Sant’Agostino 7, Firenze, Italy. Tînărul I.P. Culianu plecase din România în Italia la 4 iulie 1972, aşadar prima scrisoare a lui Mircea Eliade a fost scrisă la o lună după sosirea lui în Occident.

25 Mircea Popescu (1919-1975), critic literar, a tradus poezie şi proză românească în italiană. Rămas în Italia încă din anii războiului, a fost profesor de filologie romanică la Universitatea de Stat din Roma. Secretar al Societăţii Academice Române întemeiate în exil, cu sediul la Roma, redactor al Revistei Scriitorilor Români (München), a colaborat la principalele reviste ale diasporei româneşti.

26 Scriitorul Dan Petraşincu (1910-1997) îşi ia în Italia, unde se stabileşte din 1951, numele de Angelo Moretta. În exil se pasionează de studiul gîndirii indiene (publică Lo spirito dell’India, 1960, Gli dei dell’India,1966, Il Daimon e il Superuomo,1972, ş.a.) şi frecventează cercuri guénoniste. Face dese călătorii în România înainte de 1989.

27 Indianistul Arion Roşu (n. 1924), stabilit în Franţa din 1965, era deja pe atunci cercetător la CNRS; după studii clasice, lucrase în România cu Sergiu Al-George, împreună cu care şi tradusese din Upanişade, înainte de arestarea acestuia o dată cu „lotul Noica”. Înainte de a se stabili la Paris, fusese cîteva luni bibliotecar la Universitatea Catolică din Milano.

228

18 Oct. 1972

Stimate Domnule Culianu,

Mulţumiri pentru scrisoarea din 7 Octombrie. Mă bucur că, cel puţin, deocamdată, nu eşti „pe drumuri”. Sper că lucrurile se vor îmbunătăţi. Poţi da numele meu Prof. Gombrich – dar eşti sigur că Warburg Institute acordă burse studenţilor? Aici se auzise că Institutul dă scholarships etc.[,] numai cercetătorilor post-doctorat. În orice caz, încearcă – şi încearcă oriunde altundeva. Am vorbit despre D-ta, în Sept., cu Arion Roşu (şi el a trecut prin multe, un an întreg, în Italia). Acum lucrează o teză despre manas – extrem de erudită (am citit Introducerea – un fel de studiu „history of ideas” despre manas, atît în India cît şi în Occident).

Mă întreb de ce n-ai putea lucra la Roma, cu Gnoli, Bussagli şi ceilalţi? Sau măcar la Napoli, unde predă şi polimath-ul A. Bausani?

În scrisoarea din 4 Sept. îmi vorbeai de „inner sense” ca „aproape gata”, şi mă întrebai „dacă ar putea fi publicată”. În interesul D-tale, şi pentru a nu[-ţi] periclita prestigiul ştiinţific de mai tîrziu, cred că e mai bine să aştepţi. Chiar după versiunea abreviată şi cu referinţele necomplete pe care am citit-o, am impresia că cercetarea trebuie continuată şi adîncită. Trebuiesc eliminate o seamă de lucrări de a doua mînă sau învechite. Există o bibliografie considerabilă (vol. Le Cœur, în „Études Carmélitaines” dă cîteva indicaţii, apoi Massignon, Al Hallaj29; H. Corbin, L’homme de la lumière dans le soufisme iranien30, ed. II, 1971) etc. Despre manas, hrdaya etc., în teoriile medicale[,] cf. Dasgupta, History, II, şi o seamă de studii recente ale lui J. Filliozat. Inutil să continui. Ai nevoie de un centru important, cu biblioteci bune şi „specialişti” (ca Bausani etc.).

Îţi trimit Noaptea de Sânziene.

Urîndu-ţi noroc şi mult curaj! – al D-tale[,]

Mircea Eliade

28 Hîrtie albă cu antetul The University of Chicago, Committee on Social Thought, Chicago, Illinois 60637. Plic ¾ A4, cu antetul The University of Chicago, Chicago 37, Illinois, The Divinity School, cu autocolantă Via Air Mail. Ştampila poştei Chicago, 19 octombrie 1972, destinatar Mr. Ioan Petru Culianu, c/o Enzo Roscini, Via dei Tornitori 10, 06100 Perugia, Italy.

29 Louis Massignon, La passion de Husayn Ibn Mansûr Hallâj. Martyr mystique de l’Islam exécuté à Bagdad le 26 mars 922. Étude d’histoire religieuse, Paris, Gallimard, 1975, IV vol. (iniţial, teza de doctorat a lui Massignon).

30 Titlul exact este L’homme de lumière…, ediţia a II-a, Chambéry, Éditions „Présence”; Paris, Librairie de Médicis, 1971.

331

7 Nov. 1972

Dragă Domnule Culianu,

Întîi şi întîi, rogu-te, nu te supăra pentru cecul alăturat. Îl vei utiliza cum vei crede de cuviinţă, cumpărîndu-ţi cărţi sau portocale.

În privinţa articolului, observaţiile mele purtau numai asupra eventualei publicaţii (înţelesesem că e vorba de un text pus la punct, pe care mi-l trimiteai ca să văd la ce revistă poate fi prezentat spre publicare). Pentru vîrsta D-tale, şi condiţiile în care ai lucrat în ţară, articolul (ca şi textele pe care le-am citit anul trecut) e destul de meritoriu. Nu am nici o îndoială că, o dată statornicit undeva, vei face progrese într-un ritm prodigios.

I-am scris lui Ioan Cuşa să expedieze Noaptea de Sânziene.

Spune-mi ce alte cărţi ale mele (dar şi ale altora...) te-ar interesa.

Urîndu-ţi noroc şi toate cele bune, al D-tale[,]

Mircea Eliade

31 Hîrtie cu antetul HISTORY OF RELIGIONS… etc., plic-tip. Ştampilă cu data poştei Chicago, 7 noiembrie 1972, destinatar Mr. Ioan Culianu, c/o Roscini, Via Tornitori 10, 06100 Perugia, Italy.

432

13 Nov. 1972

Dragă Domnule Culianu,

Scrisorile noastre s-au încrucişat, undeva deasupra Atlanticului.

Alătur „recomandaţia” cerută33. Sper să-ţi fie de folos.

Am să-i scriu d-lui Poghirc34, poate îmi dă vreo sugestie.

Cu urări de bine şi noroc, al D-tale[,]

Mircea Eliade

32 Hîrtie cu antetul HISTORY OF RELIGIONS… etc., plic-tip. Ştampila poştei Chicago, 14 noiembrie 1972, destinatar Mr. Ioan Culianu, c/o Dr. Roscini, Via Tornitori 10, 06100 Perugia, Italy.

33 În acelaşi plic, se află şi următoarea scrisoare de recomandare, dactilografiată pe o pagină cu antetul THE UNIVERSITY OF CHICAGO, COMMITTEE ON SOCIAL THOUGHT, CHICAGO, ILLINOIS 60637, cu data, semnătura şi unele corecturi scrise de mînă: „November 12, 1972. To Whom It May Concern: The purpose of this letter is to recommend Mr. Ioan Culianu, a young Romanian scholar, presently living in Perugia, Italy. Although I have not had the opportunity to meet Mr. Culianu, we have exchanged a number of letters in the last five months, and I have had the privilege to read some of his as yet unpublished articles on different problems related to the history of religions, Indian philosophy, neo-platonism in the Italian Renaissance. For his age, Mr. Culianu is an unusually well prepared scholar and I have no doubt that he will have a significant career, if he can find the necessary means to continue his work in a good University, in Italy or elsewhere. I strongly recommend him for any support that can be found. Sincerely yours[,] Mircea Eliade. Sewell Avery Distinguished Service Professor, and Professor, History of Religions and Social Thought, University of Chicago”.

34 I.P. Culianu îi fusese student profesorului Cicerone Poghirc la Universitatea din Bucureşti, unde acesta îndeplinea şi funcţiile de prodecan la Limbi Romanice, Clasice şi Orientale şi de preşedinte al Asociaţiei Române de Orientalistică, a cărei fiinţare (într-o nouă formă a ei) se poate spune că i s-a datorat în bună parte (resuscitată în 1968, Asociaţia şi-a încetat oficial activitatea în 1979, în anul rămînerii definitive a profesorului Poghirc în exil). În timpul ultimilor doi ani de facultate, Culianu s-a ocupat cu titlu benevol, la rugămintea profesorului său de greacă şi latină, de biblioteca Asociaţiei, al cărei sediu se afla la ultimul nivel al Universităţii, la Litere. Tînărul Culianu i-a purtat întotdeauna admiraţie şi recunoştinţă profesorului şi îndrumătorului său, clasicist şi lingvist erudit, cercetător al substratului lingvistic şi mitologic traco-dacic şi deopotrivă figură luminoasă a trecătoarei, dar intens trăitei perioade de „liberalizare” 1968-1971, profesor de care în exil avea să-l lege în anii următori o fructuoasă colaborare la Centrul Român de Cercetări din Paris (începînd din 1982), precum şi, mai tîrziu, colaborarea la mai multe articole despre religia traco-dacă pentru The Encyclopedia of Religion (New York, Macmillan, 1987) coordonată de Eliade. Culianu i-a dedicat studiul „L’«anéantissement sans nulle compassion» dans la nouvelle Moara cu noroc…” (Kurier, Bochum, 13/1987; tradus în Ioan Petru Culianu, Studii româneşti I, Bucureşti, Nemira, 2000, pp. 138-152), iar profesorul Poghirc a scris despre volumele Eros şi magie… şi Experienţe ale extazului (Lupta, Paris, 28/1984).

535

5 Feb. 1973

Dragă Domnule Culianu,

Am citit cu strîngere de inimă ultima D-tale scrisoare. Nu-mi închipuiam că vei fi obligat să duci o asemenea viaţă infernală, ca să obţii, în cele din urmă, o viză pentru... Canada (unde mă întreb ce ai să faci, cu cine vei lucra etc.). Pentru că mi-ai cerut sfatul, ţi-l dau, foarte sincer: dacă există cea mai mică şansă de a putea studia în Italia, fără a „face foame” şi a-ţi ruina sănătatea – profită de această şansă. Chiar dacă nu vei putea lucra de la început cu orientalişti de seamă, vei reuşi, cu timpul, să intri în contact cu ei – şi eu sînt gata să le scriu, îndată ce-mi vei comunica numele celor care te interesează. O diplomă italiană, sau un an, doi de lucru cu un savant italian – contează în USA.

Alternative: a) încearcă să treci în Franţa; prietenul D-tale are experienţă, te va ajuta să obţii (nu o bursă[,] ci) un „ajutor” pentru studenţii străini; b) dacă totuşi trebuie să emigrezi în Canada, fă-o numai ca o etapă necesară trecerii în USA, unde există, măcar la început, posibilităţi de a nu muri de foame (mă refer la organizaţiile româneşti de ajutor pentru refugiaţi. Se ocupă o bună prietenă a mea, D-na Brutus Coste36, 325 East 57 Str. New York, N.Y. 10022).

Decide după cum te îndeamnă „inspiraţia”... Îţi urez, din tot sufletul, noroc!

Al D-tale[,]

Mircea Eliade

P.S. Să-ţi trimit Le Yoga la Latina, sau să mai aştept? Ai primit, de la Paris, Noaptea I-II?

35 Hîrtie cu antetul HISTORY OF RELIGIONS… etc., plic-tip. Ştampila poştei Chicago, 6 februarie 1973, destinatar Mr. Ioan Petru Culianu, c/o AAI – CIME, 04100 Latina, Italy. Tînărul exilat a stat cinci luni, între 11 noiembrie 1972 şi 6 aprilie 1973, în lagărele de refugiaţi de la Trieste şi Latina, experienţă extrem de dură pentru el. Din martie 1973, obţine o nouă bursă (mai curînd simbolică material, dar importantă moral) de la Università per Stranieri din Perugia, unde se deplasează frecvent, iar de la începutul lunii aprilie este angajat drept collaboratore alla ricerca la Istituto Europeo per l’Unificazione del Dirito del Lavoro, la Roma, unde se şi mută. Slujba propriu-zisă presupunea o muncă de traducere (texte de drept internaţional al muncii, pe care le traducea din engleză, franceză sau germană în italiană) şi de secretariat.

36 Tantzi şi Brutus Coste au fost prieteni apropiaţi ai lui Mircea Eliade. Brutus Coste (1910-1984) s-a aflat, ca diplomat, la Lisabona, în acelaşi timp cu Eliade. Stabilit în America, consilier al generalului Nicolae Rădescu în exil, l-a ajutat mult pe Eliade în perioada de început a şederii sale în Franţa (îl ajutase şi la Lisabona, după ce Eliade fusese scos din post de guvernul de la Bucureşti), sprijinind şi planurile de unire cultural-politică românească nutrite de Eliade (v. şi infra, n. 128).

637

13 Iunie 1973

Dragă Domnule Culianu,

Te rog să mă ierţi că răspund doar la a treia scrisoare a D-tale, cea din 23 Mai. Am tot amînat să-ţi scriu, după ce primisem scrisorile din 7 şi 17 Martie (destul de tîrziu, de altfel, din cauza grevei poştale). Dar m-am gîndit adesea la D-ta, la faptul că ai întîmpinat cele mai multe greutăţi din toţi cei care au ales Occidentul în ultimii 15-20 de ani. L-am văzut pe Dl[.] Poghirc, şi iarăşi am stat de vorbă despre D-ta. Mă bucur aflînd, din ultima scrisoare, că ai găsit un „post”38 care, cel puţin, te va împiedeca să leşini de foame pe străzile Romei. După Congresul de Ist. Rel. din Finlanda (22-30 Aug.) vom fi la Paris pînă pe la 10 Oct., dar foarte probabil vom veni pentru o săptămînă la Roma, unde sper să te întîlnesc.

Noaptea de Sânziene (I-II) ţi-a fost expediată astă iarnă de la Paris, la adresa pe care o aveai atunci. Foarte probabil, s-a pierdut. Îţi voi aduce, personal, un alt exemplar, în Sept. (Îmi pare rău că ai citit-o în traducere; este cartea mea românească cea mai bine scrisă...).

Lucrul cel mai important, poate singurul lucru important, este să nu-ţi pierzi curajul. Ai trecut prin atîtea încercări, încît nu mai pot avea vreo îndoială asupra caracterului lor (să spunem) „iniţiatic”39. Aşadar, nu mă pot îndoi nici despre „viitorul” D-tale. Îndată ce vei pătrunde în vreo instituţie academică, fie ca student, fie cercetător, vei întîlni oamenii care vor şti să te judece şi să te ajute.

Am auzit că Mircea Popescu ar fi bolnav. E adevărat? Nu mai am de mult ştiri de la el.

Alătur un cec, pe numele D-tale. Dacă ai greutăţi la încasare, rupe-l şi comunică-mi pe ce nume să-l fac.

Îţi urează multă sănătate şi (în sfîrşit!) puţin noroc.

Al D-tale cu prietenie[,]

Mircea Eliade

37 Hîrtie cu antetul HISTORY OF RELIGIONS… etc., plic-tip. Ştampila poştei Chicago, 14 iunie 1973, destinatar Mr. Ioan Petru Culianu, Piazza Re di Roma, 3, Sc. C, Int. 7, 00183 Roma, Italy.

38 V. supra, n. 35.

39 Eliade proiectează aici asupra biografiei lui Culianu propria sa manieră de a-şi interpreta viaţa – şi anume, ca pe o suită de încercări iniţiatice, ale „labirintului”, adică tot atîtea morţi simbolice, urmate de cîte o „renaştere”: de pildă, la 9 martie 1971, cînd împlineşte 64 de ani, contractează o pericardită de la o infecţie a laringelui, care-l ţintuieşte 25 de zile la spital – „o încercare iniţiatică, din care m-am trezit renatus!”, îi va scrie el, între alţii, lui Adrian Marino, la 18 mai 1971 (v. Mircea Eliade, Europa, Asia, America… Corespondenţă, vol. II, I-P, Bucureşti, Humanitas, 2004, p. 195). Deprinderea aceasta, de a justifica răul ca prodrom al binelui, face parte din lecţia indiană: într-adevăr, în India Eliade devine atent la „optimismul camuflat” al spiritualităţii indiene, adică la „credinţa că un exces de suferinţă stîrneşte setea de eliberare, că, în fond, cu cît te simţi mai «pierdut», cu atît eşti mai aproape de «mîntuire», adică de eliberare” (Memorii, Bucureşti, Humanitas, 19972, p. 194). În destinul său, pare că „imprudenţele şi erorile săvîrşite în tinereţe” (ib., p. 426) i-ar fi fost faste, cf.: „…fără acea felix culpa (discipolul lui Nae Ionescu), aş fi rămas în ţară. În cel mai bun caz, aş fi murit de tuberculoză într-o închisoare”, reflecta el la 29 august 1985 (v. Jurnal, vol. II, 1970-1985, Bucureşti, Humanitas, 1993, p. 518). De aici şi atracţia sa pentru gnoză, în măsura în care mişcarea de despiritualizare progresivă descrisă de aceasta se inversează la un moment dat, sub un impuls divin (v. H. Leisegang, La Gnose, Paris, Petite Bibliothèque Payot, 1971, p. 29), temă exploatată în nuvela Podul. Imaginarul romantic va recupera de la gnostici această „curbă redempţionistă”, care „descrie totdeauna o urcare pornind de la o cădere, o răscumpărare pornind de la o vină” (cf. Gilbert Durand, Figuri mitice şi chipuri ale operei, Bucureşti, Nemira, 1998, p. 243). Nesesizarea acestei dialectici abrupte inutilizează, de altminteri, cu totul cartea lui Ştefan Borbély, Proza fantastică a lui Mircea Eliade. Complexul gnostic (Cluj-Napoca, Biblioteca Apostrof, 2003), pentru că ea este crucială în întregul complex viaţă-operă eliadian. Astfel, tot aici se articulează şi tema nenorocului-şansă (Ieronim în Uniforme de general: „Nu trebuie să ne fie frică de destine tragice şi de nenoroc. Astea sînt condiţiile prealabile ale geniului nostru creator”; v. şi jocul noroc/piază-rea din Ivan, mesajul constînd în amintirea Fericirilor din Pelerina etc.), extinsă la mari comunităţi etnice: astfel, în 1953, Eliade se întreba asupra unui eventual „rezultat pozitiv” al terorii milenare exercitate de istorie asupra românilor (v. culegerea Împotriva deznădejdii, Bucureşti, Humanitas, 1992, pp. 174-175), iar un an mai devreme glosa suferinţele evreilor, cam în stilul lui Nae Ionescu: „…toate aceste suferinţe au fost necesare (…) tragedia poporului ales a fost necesară; altminteri, cuvîntul Domnului n-ar mai fi putut ajunge pînă la noi” (ib., p. 125). Desigur, aventura sa legionară l-a făcut să exalte jertfa drept condiţie a mîntuirii neamului, mai tîrziu, în interpretările-i la Mioriţa şi la legenda Meşterului Manole, găsind-o de-a dreptul creatoare. În felul acesta, răul capătă la el un rol indispensabil în economia binelui. Interesant este că, încercînd să-şi aplice teoria „tot răul spre bine” în politică, Eliade va primi o replică memorabilă de la Salazar, pe care, din păcate, nu o conştientizează deplin, deşi o notează în jurnal: în întrevederea pe care i-o acordă la Lisabona, la 7 iulie 1942, Salazar e întrebat de Eliade dacă nu cumva descompunerea structurilor demo-liberale din Portugalia a avut şi un efect bun, făcînd posibilă revoluţia, astfel că Statul Nou s-ar fi înfăţişat ca o consecinţă fatală a descompunerii respective; iată răspunsul lui Salazar, decisiv în laconismul său: „…răul nu e creator”, din dispariţia a ceva mort nu rezultă cu necesitate apariţia a altceva nou şi viu – în Franţa, democraţia în descompunere n-a provocat, în absenţa unor germeni de nouă ordine socială, vreo revoluţie, ci doar „marasm şi indiferenţă” (v. Mircea Eliade, Diario portugués, Barcelona, Editorial Kairós, 2001, pp. 38-39).

740

26 Iulie 1973

Dragă Domnule Culianu,

Mulţumiri pentru scrisoarea din 26 Iunie. Mă bucur că ai reuşit să te „menţii la suprafaţă” şi că n-ai pierdut speranţa. Privitor la hîrtia de la Bancă, am verificat, şi văd că cecul a fost încasat. (Alătur fotocopia). Aşa că, te rog, treci pe la Bancă şi încasează suma.

Din nefericire, nu am reuşit să găsesc cele două lucrări de care vorbeşti. (Este vorba de eseul despre „lumina interioară”? Probabil că nu. Pe acesta ţi l-am înapoiat îndată ce l-am citit). Textele nu sînt pierdute, pentru că nu zvîrl nimic din tot ce primesc – dar tocmai de aceasta arhivele mele sînt inutilizabile. Voi mai căuta.

În speranţa că ne vom întîlni în Sept. la Roma, îţi urez vacanţe bune şi multă sănătate. Al D-tale cu prietenie[,]

Mircea Eliade

40 Hîrtie cu antetul HISTORY OF RELIGIONS… etc., plic-tip. Ştampila poştei Chicago, 27 iulie 1973, destinatar Monsieur Ioan Culianu, Piazza Re di Roma, 3-C7, 00183 Roma, Italy.

841

15 August 1973

Dragă Domnule Culianu,

Şi de data aceasta răspund cu mare întîrziere. Dar s-a întîmplat că m-am lăsat antrenat în nenumărate treburi şi mărunţişuri – şi ceea ce e mai grav, încă nu m-am lecuit de fobia (sau alergia) corespondenţei, de care sufăr de astă toamnă. Mîine plecăm în Finlanda (Turku) şi pe la începutul lui Sept. vom fi la Paris. Mă voi consulta şi cu prietenii de acolo. (Poţi de pe acum scrie lui Virgil Ierunca, Boîte Postale 255, Paris 19). Personal, cred că romanul42 trebuie publicat în franţuzeşte, dar cu indicaţia „traduit du roumain”, care, se spune, îi asigură o anumită audienţă (după scandalul cu Paul Goma). Aşa au apărut, la Flammarion, cele două volume de nuvele ale lui Tsepeneag (evident, ele au fost traduse din româneşte).

Poşta – dacă i se mai poate spune aşa – italiană e atît de bogată în surprize, încît nu ştiu dacă ai primit scrisoarea mea din 27 Iulie, cu fotocopia cecului încasat de Banca D-tale. În aceeaşi zi i-am scris lui E. Costelli, şi el n-a primit nimic. Sper că ai fost mai norocos... Şi sper să ne întîlnim la Roma în Sept.

Cu cele mai sincere urări de sănătate şi noroc,

Al D-tale[,]

Mircea Eliade

41 Hîrtie cu antetul HISTORY OF RELIGIONS… etc., plic-tip. Ştampila poştei Chicago, 19 august 1973, destinatar Mr. Ioan Petru Culianu, Piazza Re di Roma, 3-C7, 00183 Roma, Italy.

42 Din perioada petrecută de Culianu la Milano se păstrează manuscrisele mai multor povestiri încheiate, precum şi fragmente de roman, unele în româneşte, altele în franceză. Cel mai întins fragment reprezintă şase capitole din opt, cîte trebuia, potrivit unor însemnări din Jurnalul său inedit, să cuprindă romanul intitulat 8 camere. Nu putem preciza dacă romanul anunţat lui Eliade, despre care e vorba în scrisoare, este sau nu o variantă la 8 camere. Oricum, în scrisorile următoare vor apărea adesea referiri la unul sau două romane, înainte de a fi vorba despre manuscrisul romanului cunoscut Hesperus (v. infra, de ex. scrisorile 9, 12 etc.). Sfatul publicării unei opere literare în franceză „cu menţiunea «traduit du roumain»”, Eliade îl dăduse şi înainte de „scandalul Goma” mai multor compatrioţi ai săi din exil – v., de pildă, scrisoarea către Vintilă Horia din 16 iunie 1960 (Mircea Eliade, Europa, Asia, America… Corespondenţă, vol. I, A-H, Bucureşti, Humanitas, 1999, p. 480), în care îi recomanda această „strategie”.