Translation of the novel © 2004, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3764-5

ISBN PDF: 978-973-46-3765-2

ISBN print: 973-681-544-7

Foto copertă: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

1

Cu trenul prin ploaie

Deodată, între două gări mici, necunoscute pentru el şi ascunse în întunericul ce lăsa să se vadă doar ploaia în faţa unui felinar şi siluetele unor oameni care împingeau cărucioare cu bagaje, Maigret se întrebă ce căuta acolo.

Poate că aţipise un moment în compartimentul supraîncălzit. Dar nu adormise de-a binelea, căci ştia că se află într-un tren – îi auzea zgomotul monoton – şi ar fi jurat că zărise în continuare, din loc în loc, în întinderea întunecată a cîmpurilor, ferestrele luminate ale vreunei ferme izolate. Toate acestea, la care se adăuga mirosul de funingine, amestecat cu cel al hainelor sale ude, rămîneau cît se poate de reale, ca şi murmurul neîntrerupt de voci din compartimentul vecin. Dar totul îşi pierdea într-un fel actualitatea, nu se mai situa foarte bine în spaţiu şi, mai ales, în timp.

Ar fi putut foarte bine să se afle în altă parte, în oricare alt tren ce tăia cîmpurile, şi să fie un Maigret de cincisprezece ani care se întorcea sîmbăta de la colegiu cu un tren ce oprea în toate staţiile, asemenea acestuia, format din vagoane vechi, cu pereţi ce trosneau la fiecare opintire a locomotivei. Şi parcă aceleaşi voci răsunau în noapte, la fiecare oprire, aceiaşi oameni se agitau în jurul vagoanelor de mesagerie şi auzeai acelaşi ţignal al şefului de gară.

Întredeschise ochii, trase din pipa stinsă şi privirea i se opri asupra bărbatului aşezat în celălalt colţ al compartimentului. Acesta s-ar fi putut afla şi el, pe vremuri, în trenul care îl ducea la tatăl său. Ar fi putut să fie contele sau proprietarul castelului, personajul important al satului sau al cine ştie cărui orăşel.

Purta un costum de golf din tweed de culoare deschisă şi un impermeabil cum vezi doar în unele magazine foarte scumpe. Pe cap avea o pălărie de vînătoare verde, cu o pană mică de fazan prinsă sub panglică. Deşi era foarte cald, nu-şi scosese mănuşile de piele roşcată, căci oamenii ăştia nu-şi scot niciodată mănuşile în tren sau în automobil. Şi, în ciuda ploii, pe pantofii lui bine văcsuiţi nu se vedea nici o pată de noroi.

Bărbatul avea probabil vreo şaizeci şi cinci de ani. Era deja un domn în vîrstă. Oare nu e ciudat că oamenii de vîrsta lui sînt preocupaţi în aşa măsură de felul cum arată, vrînd încă să se deosebească de muritorii de rînd?

Avea tenul de un roz specific genului şi o mustăcioară de un alb-argintiu, în care se contura cercul galben lăsat de ţigara de foi.

Totuşi, privirea lui nu avea pe de-a-ntregul acea siguranţă pe care ar fi trebuit să o aibă. Bărbatul se uita, din colţul său, la Maigret care, la rîndul lui, îi arunca din cînd în cînd cîte o privire scurtă şi, de două-trei ori, fusese gata să-i vorbească. Trenul porni din nou, murdar şi ud, printr-o lume a beznei presărată cu lumini rare şi, uneori, la cîte o trecere de nivel, puteai ghici un biciclist care aştepta la barieră.

Maigret era oare trist? Nu, era o senzaţie mult mai vagă. Avea un fel de stinghereală. Întîi şi întîi, în ultimele trei zile, băuse prea mult, pentru că fusese necesar, fără să-i facă plăcere.

Se dusese la Congresul Internaţional al Poliţiei care, în acel an, se ţinuse la Bordeaux. Era luna aprilie. Cînd plecase din Paris, unde iarna fusese lungă şi monotonă, ai fi crezut că primăvara era foarte aproape. Numai că, la Bordeaux, plouase preţ de trei zile şi vîntul rece bătea atît de tare, încît îţi lipea hainele de corp.

Întîmplarea făcuse ca cei cîţiva prieteni, precum domnul Pyke, pe care îi întîlnea de obicei la aceste congrese să nu fie prezenţi. Ai fi zis că fiecare ţară se silise să trimită doar tineri, bărbaţi de treizeci-patruzeci de ani pe care Maigret nu-i văzuse niciodată. Toţi fuseseră foarte amabili cu el, foarte condescendenţi, aşa cum eşti faţă de cineva mai în vîrstă decît tine, pe care îl respecţi, considerîndu-l puţin cam demodat.

Poate era doar o închipuire de-a lui. Poate că dispoziţia asta proastă se datora ploii ce nu se mai oprea. Sau poate că de vină era vinul pe care fuseseră nevoiţi să-l bea prin cramele unde îi invitaseră cei de la Camera de Comerţ.

— Te distrezi? îl întrebase soţia lui la telefon.

Răspunsese cu un mormăit.

— Încearcă să te odihneşti puţin. La plecare, mi s-a părut că eşti obosit. Oricum, asta o să te mai înveselească. Ai grijă să nu răceşti!

Poate că se simţise deodată bătrîn. Nici discuţiile lor nu-l interesaseră, căci aproape toate se refereau la noi procedee ştiinţifice.

Masa de adio avusese loc seara trecută. Apoi, dimineaţă, primăria oferise o ultimă recepţie, iar gustarea fusese stropită din belşug cu băuturi. Îi promisese lui Chabot că va profita de faptul că trebuia să fie la Paris abia luni dimineaţă şi are să-l viziteze la Fontenay-le-Comte.

Nici Chabot nu mai era tînăr. Fuseseră prieteni pe vremuri, cînd făcuse doi ani de medicină, la Universitatea din Nantes. Chabot era pe atunci student la drept. Locuiau la aceeaşi pensiune. De vreo două-trei ori, duminica, îşi însoţise prietenul acasă la mama lui, la Fontenay.

Şi, de atunci, de-a lungul anilor, se revăzuseră cam de zece ori.

— Cînd vii să mă vizitezi în Vandeea?

Doamna Maigret insistase şi ea.

— De ce n-ai trece pe la prietenul tău Chabot cînd te întorci de la Bordeaux?

Ar fi trebuit să fie de două ore la Fontenay. Dar greşise trenul. La Niort, unde aşteptase, nu glumă, bînd cîteva păhărele în sala de aşteptare, ezitase să-l sune pe Chabot ca să-l ia de acolo cu maşina. Şi nu-i mai dăduse telefon, pentru că Julien, dacă ar fi venit să-l ia, ar fi insistat să rămînă la el peste noapte, iar lui Maigret nu-i plăcea deloc să doarmă în casa altuia.

Va trage la hotel. Abia după aceea va telefona. Greşise făcînd acest ocol în loc să petreacă acasă la el, pe bulevardul Richard-Lenoir, cele două zile de vacanţă. Cine ştie? Poate că la Paris nu mai ploua şi venise, în sfîrşit, primăvara!

— Aşadar, v-au chemat…

Tresări. Fără să-şi dea seama, probabil continuase să-şi privească distrat vecinul de compartiment şi acesta se hotărîse să-i vorbească. Ai fi zis că şi necunoscutul era stingherit. Crezuse de cuviinţă să dea vocii sale o notă de ironie.

— Poftim?

— Adică bănuiam că vor chema pe cineva ca dumneavoastră.

Apoi, văzînd că Maigret tot nu părea să înţeleagă, întrebă:

— Sînteţi comisarul Mairegt, nu-i aşa?

Călătorul redevenea om de lume. Se ridică de pe banchetă ca să se prezinte:

— Vernoux de Courçon.

— Încîntat.

— V-am recunoscut imediat, pentru că v-am văzut deseori fotografia în ziare.

După felul în care spunea asta, părea că se scuză pentru faptul că citea ziarele.

— Probabil că vi se întîmplă des.

— Ce?

— Să vă recunoască oamenii.

Maigret nu ştia ce să răspundă. Încă nu revenise cu picioarele pe pămînt. Iar pe fruntea bărbatului din faţa lui se puteau vedea picături mici de sudoare, ca şi cum s-ar fi pus într-o situaţie din care nu ştia cum să iasă în avantaj.

— V-a telefonat prietenul meu, Julien?

— Vă referiţi la Julien Chabot?

— Judecătorul de instrucţie. Mă miră totuşi că nu mi-a spus nimic dimineaţă, cînd ne-am întîlnit.

— Tot nu înţeleg.

Vernoux de Courçon îl privi mai cu atenţie, încruntînd sprîncenele.

— Vreţi să spuneţi că venirea dumneavoastră la Fontenay-le-Comte e o pură întîmplare?

— Da.

— Nu mergeţi la Julien Chabot?

— Ba da, dar…

Deodată, Maigret roşi, supărat pe el însuşi, pentru că răspunsese cu docilitate, aşa cum făcea pe vremuri în faţa oamenilor de genul interlocutorului său, „oamenii de la castel“.

— Ciudat, nu-i aşa? zise celălalt cu ironie.

— Ce-i ciudat?

— Că vestitul comisar Maigret, care nu a pus probabil niciodată piciorul la Fontenay…

— Aşa vi s-a spus?

— Aşa presupun. În orice caz, nu aţi fost văzut prea des prin zonă şi nu am auzit niciodată pe cineva pomenind despre asta. E ciudat, spuneam, că sosiţi exact în momentul cînd autorităţile sînt tulburate de misterul cel mai neobişnuit care…

Maigret aprinse un chibrit şi trase, scurt, de cîteva ori din pipă.

— Mi-am făcut o parte din studii împreună cu Julien Chabot, spuse el calm. Pe vremuri, am fost de cîteva ori oaspete în casa lui de pe strada Clemenceau.

— Serios?

Maigret repetă cu răceală:

— Serios.

— În acest caz, ne vom vedea probabil mîine seară, la mine, pe strada Rabelais, unde Chabot vine în fiecare sîmbătă la o partidă de bridge.

Trenul opri la ultima staţie înainte de Fontenay. Vernoux de Courçon nu avea bagaje, doar o servietă de piele maro, aşezată alături de el pe banchetă.

— Sînt curios să văd dacă veţi dezlega misterul. Întîmplare sau nu, pentru Chabot este un adevărat noroc că vă aflaţi aici.

— Mama lui mai trăieşte?

— E mai vînjoasă ca niciodată!

Bărbatul se ridică în picioare ca să-şi încheie impermeabilul şi să-şi aranjeze mai bine mănuşile şi pălăria. Trenul reducea viteza, luminile care defilau prin faţa ferestrei se înmulţeau, iar oamenii alergau pe peron.

— Încîntat de cunoştinţă. Spuneţi-i lui Chabot că sper să-mi fiţi oaspeţi mîine seară.

Maigret se mulţumi să răspundă cu o mişcare a capului, deschise uşa, apucă valiza, care era grea, şi se îndreptă spre ieşire, fără să se uite la oamenii din jur.

Chabot nu-l putea aştepta la acest tren, pe care îl luase întîmplător. Din uşa gării, Maigret văzu şirurile de case de pe strada Republicii, peste care ploua cu găleata.

— Doriţi un taxi, domnule?

Făcu semn că da.

— Hôtel de France?

Răspunse din nou afirmativ şi se cuibări într-un colţ, morocănos. Nu era decît nouă seara, dar animaţia de pe străzi dispăruse şi în oraş mai erau deschise doar două-trei cafenele. Uşa hotelului era flancată de doi palmieri în hîrdaie vopsite în verde.

— Aveţi o cameră?

— Cu un pat?

— Da. Şi, dacă se poate, aş mînca ceva.

În hotel se aşternuse deja calmul, ca într-o biserică după vecernie. Se aprinseră două-trei lămpi în sala de mese şi cineva se duse să se intereseze la bucătărie.

Ca să nu urce în cameră, Maigret se spălă pe mîini la robinetul unui recipient din porţelan.

— Vin alb?

Era scîrbit de tot vinul alb pe care fusese nevoit să-l bea la Bordeaux.

— N-aveţi bere?

— Doar la sticlă.

— Atunci, daţi-mi un vin roşu fără pretenţii.

I-au servit supă reîncălzită şi nişte jambon. De la masa lui, Maigret văzu pe cineva intrînd, ud de ploaie, în holul hotelului; negăsind pe nimeni căruia să i se adreseze, omul aruncă o privire în sala de mese şi păru că se linişteşte cînd îl zări pe comisar. Era un roşcovan la vreo patruzeci de ani, cu obrajii mari şi rumeni. De-a curmezişul, peste impermeabilul bej, avea agăţate nişte aparate fotografice.

Îşi scutură pălăria de ploaie şi se apropie.

— Îmi daţi voie, mai înainte de orice, să fac o fotografie? Sînt corespondentul regional la Ouest-Eclair. V-am zărit la gară, dar n-am putut să vă ajung la timp. Prin urmare, v-au chemat să elucidaţi cazul Courçon.

Un fulger. Un declic.

— Comisarul Féron n-a suflat o vorbă despre dumneavoastră. Nici judecătorul de instrucţie.

— Nu mă aflu aici pentru cazul Courçon.

Roşcovanul răspunse cu acel zîmbet al omului de meserie la care chestiile astea nu ţin.

— Evident!

— Ce, evident?

— Nu vă aflaţi aici oficial. Înţeleg. Totuşi…

— Totuşi, nimic!

— Dovada e că Féron mi-a răspuns că vine imediat.

— Cine e Féron?

— Comisarul de poliţie din Fontenay. Cînd v-am zărit, la gară, m-am repezit în cabina telefonică şi l-am sunat. Mi-a spus că ne întîlnim aici.

— Aici?

— Bineînţeles. Unde aţi fi putut trage?

Maigret îşi goli paharul, se şterse la gură şi mormăi:

— Cine este acest Vernoux de Courçon cu care am călătorit de la Niort?

— Într-adevăr, era şi el în tren. E cumnatul.

— Cumnatul cui?

— Al acelui Courçon care a fost asasinat.

Un tip mic de statură şi brunet intră, şi el, în hotel şi îi zări imediat pe cei doi bărbaţi din sala de mese.

— Salut, Féron! zise jurnalistul.

— Bună! Scuzaţi-mă, domnule comisar. Nimeni nu mi-a anunţat sosirea dumneavoastră, aşa se explică absenţa mea de la gară. Tocmai băgam ceva în gură, după o zi istovitoare,  cînd…

Arătă spre roşcovan.

— Am dat fuga şi…

— Tocmai îi spuneam acestui tînăr, zise Maigret, împingînd farfuria într-o parte şi luîndu-şi pipa, că nu am nici o legătură cu afacerea Courçon. Mă aflu la Fontenay-le-Comte, cu totul şi cu totul întîmplător, ca să-l salut pe vechiul meu prieten Chabot şi…

— Ştie că sînteţi aici?

— Probabil că m-a aşteptat la trenul de patru. Apoi, cînd nu m-a văzut, şi-a spus, probabil, că voi veni mîine sau că nu voi mai veni deloc.

Maigret se ridică.

— Şi acum, dacă-mi daţi voie, m-aş duce să-l salut înainte de a merge la culcare.

Comisarul de poliţie şi reporterul păreau la fel de descumpăniţi.

— Chiar nu ştiţi nimic?

— Absolut nimic.

— N-aţi citit ziarele?

— De trei zile. Organizatorii congresului şi Camera de Comerţ din Bordeaux nu ne-au lăsat nici cel mai mic răgaz.

Cei doi se uitară unul la altul neîncrezători.

— Ştiţi unde locuieşte judecătorul?

— Cum să nu! Doar dacă nu cumva oraşul s-a schimbat de la ultima vizită pe care i-am făcut-o.

Comisarul şi reporterul nu se puteau hotărî să-l părăsească. Îl însoţiră pînă afară, pe trotuar.

— Domnilor, am onoarea să vă salut.

Reporterul insistă:

— Nu aveţi nici o declaraţie pentru Ouest-Eclair?

— Nici una. Bună seara, domnilor.

Ajunse pe strada Republicii, trecu podul şi, pînă cînd ajunse la Chabot, întîlni cel mult un om în cale. Chabot locuia într-o casă veche care, pe vremuri, stîrnise admiraţia lui Maigret. Era la fel cum o ştia, din piatră cenuşie, cu un peron din patru trepte şi ferestre înalte cu ochiuri mici de geam. Printre perdele se vedea o geană de lumină. Sună şi auzi paşi mărunţi pe dalele albastre ale coridorului. O ferestruică se deschise în partea de sus a uşii.

— Domnul Chabot e acasă? întrebă el.

— Cine-i acolo?

— Comisarul Maigret.

— Dumneavoastră sînteţi, domnule Maigret?

Recunoscuse vocea, era Rose, servitoarea pe care familia Chabot o avea şi în urmă cu treizeci de ani.

— Vă deschid imediat. Staţi să scot lanţul.

În acelaşi timp, striga spre interior:

— Domnule Julien! E prietenul dumneavoastră, domnul Maigret… Intraţi, domnule Maigret… Domnul Julien v-a aşteptat după-amiază la gară… A fost foarte dezamăgit că n-aţi venit. Cum aţi ajuns?

— Cu trenul.

— Vreţi să spuneţi că aţi luat personalul de seară?

Se deschise o uşă. În fasciculul de lumină bătînd în portocaliu stătea un bărbat înalt şi slab, puţin adus de spate, care purta o haină de interior din catifea maro.

— Tu eşti? zise el.

— Bineînţeles. Am pierdut trenul potrivit, aşa că l-am luat pe cel nepotrivit.

— Şi bagajele?

— Sînt la hotel.

— Eşti nebun? Trebuie să trimit după ele. Eram înţeleşi că stai aici.

— Auzi, Julien…

Era ciudat! Trebuia să facă un efort ca să-i spună pe numele mic fostului său coleg, şi suna straniu. Parcă nici tutuiala nu venea de la sine.

— Intră! Sper că n-ai luat masa de seară?

— Ba da. La Hôtel de France.

— S-o anunţ pe doamna? întrebă Rose.

Maigret interveni:

— Presupun că s-a culcat…

— Abia a urcat. Dar nu se culcă înainte de unsprezece-douăsprezece noaptea. Am să…

— Nici vorbă. Vă interzic s-o deranjaţi. O voi saluta pe mama ta mîine dimineaţă.

— O să se cam supere.

După calculele lui Maigret, doamna Chabot avea cel puţin şaptezeci şi opt de ani. În fond, îi părea rău că venise. Îşi agăţă totuşi pardesiul, îmbibat de ploaie, în vechiul cuier şi îl urmă pe Julien în biroul său, în timp ce Rose, care era şi ea trecută de şaizeci de ani, aştepta ordinele.

— Ce bei? Un coniac vechi?

— Dacă vrei.

Rose înţelese indicaţiile date pe muţeşte de judecător şi plecă. Mireasma casei nu se schimbase, iar aceasta era încă un motiv pentru care Maigret o jinduise cîndva: mireasma unei case bine întreţinute, unde parchetul este bine ceruit şi unde se gătesc mîncăruri bune.

Ar fi jurat că nici o mobilă nu fusese mişcată de la locul ei.

— Stai jos. Îmi pare bine că te văd…

Ar fi fost tentat să spună că nici Chabot nu se schimbase. Îi recunoştea trăsăturile, expresia feţei. Cum şi unul, şi celălalt îmbătrîniseră, Maigret nu-şi dădea foarte bine seama de acţiunea timpului. Totuşi, era frapat de ceva tern, ezitant, de un fel de lipsă de energie pe care nu o mai remarcase niciodată la prietenul său.

Aşa fusese şi pe vremuri? Şi el, Maigret, nu băgase de seamă?

— O ţigară de foi?

Avea un teanc de cutii pe şemineu.

— Numai pipă.

— Adevărat. Uitasem. Eu nu mai fumez de doisprezece ani.

— Recomandarea medicului?

— Nu. Într-o zi, mi-am spus că e o prostie să fac fum şi…

Rose tocmai intra cu o tavă pe care se aflau o sticlă acoperită de colb din pivniţă şi un singur pahar de cristal.

— Nici de băut nu mai bei?

— Tot atunci m-am lăsat şi de băut. Doar la masă mai beau puţin vin amestecat cu apă. Tu nu te-ai schimbat.

— Aşa ţi se pare?

— Laşi impresia că eşti sănătos tun. Îmi face mare plăcere că ai venit!

De ce nu părea cu totul sincer?

— Mi-ai promis de atîtea ori că treci pe la mine şi, în ultimul moment, te-ai scuzat, încît îţi mărturisesc că nu prea speram să te revăd.

— Nimic nu e imposibil, după cum vezi!

— Ce mai face soţia ta?

— E bine.

— Nu te-a însoţit?

— Nu-i plac congresele.

— A fost bine?

— S-a băut mult, s-a vorbit mult, s-a mîncat mult.

— Eu călătoresc din ce în ce mai puţin.

Apoi continuă cu glas scăzut, căci se auzeau paşi la etajul de sus:

— Cu mama, e cam greu. Pe de altă parte, nu mai pot s-o las singură.

— Dar e la fel de viguroasă?

— Nu s-a schimbat. Doar vederea i-a slăbit puţin. E cam supărată că nu mai poate să tricoteze, dar se încăpăţînează să nu poarte ochelari.

Se simţea că se gîndeşte la altceva în timp ce-l privea pe Maigret cam aşa cum îl privise şi Vernoux de Courçon în tren.

— Ai aflat?

— Ce?

— Ce se întîmplă aici?

— N-am mai citit ziarele de aproape o săptămînă. Dar am venit, în tren, cu un anume Vernoux de Courçon, care mi-a spus că ar fi prieten cu tine.

— Hubert?

— Nu ştiu. Un bărbat cam la şaizeci şi cinci de ani.

— Da, Hubert.

Dinspre oraş nu răzbătea nici un zgomot. Se auzea doar ploaia care bătea în geamuri şi, din cînd în cînd, trosnetul buştenilor în cămin. Tatăl lui Julien Chabot fusese tot judecător de instrucţie la Fontenay-le-Comte, iar biroul nu se schimbase cînd fiul îl ocupase, la rîndul său.

— În acest caz, probabil că ţi s-a spus…

— Aproape nimic. Un jurnalist s-a repezit la mine cu aparatul lui fotografic, în sala de mese de la hotel.

— Unul roşcat?

— Da.

— E Lomel. Ce ţi-a spus?

— Era sigur că am venit ca să mă ocup de nu ştiu ce caz. N-am avut timp să-l conving că nu-i adevărat, pentru că a sosit şi comisarul de poliţie.

— În concluzie, la ora asta, tot oraşul ştie că eşti aici!

— Şi asta te supără?

Chabot abia reuşi să-şi ascundă ezitarea.

— Nu…, numai că…

— Numai că, ce?

— Nimic. E ceva tare complicat. N-ai trăit niciodată într-un oraş-subprefectură ca Fontenay-le-Comte.

— Ştii bine că am locuit la Luçon mai bine de un an!

— Dar acolo nu a existat nici un caz asemănător cu cel căzut acum pe capul meu.

— Îmi amintesc de un asasinat, la Aiguillon…

— Adevărat. Uitasem.

Era vorba de un caz în care Maigret fusese obligat să aresteze ca asasin un fost magistrat, considerat de toată lumea un om cît se poate de respectabil.

— Totuşi, nu e chiar atît de grav. Ai să vezi mîine dimineaţă. Aş fi surprins dacă jurnaliştii de la Paris nu vor da buzna peste noi cu primul tren.

— E vorba de un asasinat?

— Două.

— Cumnatul lui Vernoux de Courçon?

— Vezi că ştii?

— Atît mi s-a spus.

— Da, cumnatul lui, Robert de Courçon, care a fost asasinat acum patru zile. Atît, şi ar fi fost de ajuns ca să facă vîlvă. Alaltăieri însă, a venit rîndul văduvei Gibon.

— Cine e?

— Nu-i o persoană importantă. Dimpotrivă. O bătrînă care trăia singură tocmai în capătul străzii Loges.

— Ce legătură e între cele două crime?

— Amîndouă au fost săvîrşite în acelaşi fel, probabil cu aceeaşi armă.

— Cu revolverul?

— Nu. Cu un obiect contondent, cum spunem în rapoartele noastre. O bucată de ţeavă de plumb sau o unealtă de genul unei chei franceze.

— Atît?

— Nu-i destul?… Sst!

Uşa se deschise fără zgomot şi o femeie mică de statură, slabă şi îmbrăcată în negru se apropie de Maigret cu mîna întinsă.

— Tu eşti, Jules!

De cîţi ani nu-i mai spunea nimeni aşa?

— Fiul meu te-a aşteptat la gară. La întoarcere, mi-a spus că nu mai vii şi am urcat la mine. Nu ţi s-a servit cina?

— A luat masa de seară la hotel, mamă.

— Cum, la hotel?

— Şi-a luat o cameră la Hôtel de France. Nu vrea să…

— În ruptul capului! N-am să-ţi permit…

— Nu, doamnă. E mai bine să stau la hotel, căci ziariştii au început deja să se ţină după mine. Dacă v-aş accepta invitaţia, mîine dimineaţă, dacă nu chiar în seara asta, ar face coadă la uşa dumneavoastră. De altfel, e mai bine să nu se spună că mă aflu aici chemat de Julien…

De fapt, exact asta îl deranja pe judecător. Şi Maigret vedea confirmarea acestui adevăr pe faţa sa.

— Tot se va spune!

— Voi nega. Cazul sau, mai curînd, cazurile de-aici nu mă privesc. N-am nici cea mai mică intenţie să mă ocup de ele.

Lui Chabot îi fusese oare teamă că are să-şi bage nasul unde nu-i fierbe oala? Sau îşi zisese că Maigret, cu metodele sale uneori cam personale, ar fi putut să-l pună într-o situaţie delicată?

Comisarul nimerise într-un moment nepotrivit.

— E posibil, mamă, ca Maigret să aibă dreptate.

Apoi se întoarse spre prietenul său şi continuă:

— Ştii, nu-i vorba de o anchetă obişnuită. Robert de Courçon, cel care a fost asasinat, era un om cunoscut, mai mult sau mai puţin înrudit cu toate marile familii din regiune. Cumnatul său, Vernoux, este şi el un personaj important. După prima crimă, au început să se zvonească tot felul de lucruri. Apoi a fost asasinată văduva Gibon, iar acest fapt a schimbat puţin zvonurile. Dar…

— Dar?

— Nu-i uşor de explicat. Comisarul de poliţie se ocupă de anchetă. E un om de treabă şi cunoaşte oraşul, deşi este din sud, parcă din Arles. A sosit aici şi Brigada Mobilă de la Poitiers. În sfîrşit, la rîndul meu…

Bătrîna, aflată parcă în vizită, se aşezase pe marginea unui scaun şi îşi asculta fiul ca şi cum ar fi ascultat predica de după slujbă.

— Două asasinate în trei zile înseamnă mult într-un oraş cu opt mii de locuitori. Unora a început să le fie frică. Nu numai ploaia e de vină că nu mai vezi pe nimeni pe străzi în seara asta.

— Ce crede populaţia?

— Unii spun că ar fi vorba de un nebun.

— Victimele au fost jefuite?

— În nici unul dintre cele două cazuri. Şi, de fiecare dată, victimele i-au deschis uşa asasinului fără să le fie teamă de el. Este un indiciu. Aproape singurul pe care îl avem.

— Amprente?

— Nici una. Dacă este vorba de un nebun, cu siguranţă că va comite şi alte crime.

— Înţeleg. Tu ce crezi?

— Nimic. Caut şi sînt tulburat.

— De ce anume?

— E ceva încă prea confuz ca să pot explica. Pe umerii mei apasă o responsabilitate enormă.

Spunea asta ca un funcţionar copleşit de răspunderi. Şi chiar un funcţionar avea Maigret în faţa lui în acel moment, un funcţionar dintr-un orăşel, care trăieşte cu spaima în suflet să nu facă un pas greşit.

Oare, cu vîrsta, comisarul devenise şi el aşa? Din cauza prietenului său, Maigret se simţea îmbătrînit.

— Mă întreb dacă n-ar fi mai bine să iau primul tren spre Paris. În definitiv, am trecut prin Fontenay doar să te salut. Ceea ce am şi făcut. Prezenţa mea aici ar putea să-ţi creeze complicaţii.

— Ce vrei să spui?

Primul impuls al lui Chabot nu fusese să protesteze.

— Roşcovanul şi comisarul de poliţie sînt convinşi că tu m-ai chemat în ajutor. Se va spune că ţi-e frică, că nu ştii cum să te descurci, că…

— Ba nu.

Judecătorul respingea fără energie această idee.

— N-am să-ţi dau voie să pleci. Cred că am dreptul să-mi primesc prietenii cînd vreau eu!

— Fiul meu are dreptate, Jules. Iar eu cred că ar trebui să stai la noi.

— Maigret preferă să se mişte liber. Am dreptate?

— Am obiceiurile mele.

— Nu insist.

— Ar fi, totuşi, preferabil să plec mîine dimineaţă.

Oare Chabot avea să accepte? În acel moment se auzi soneria telefonului, şi nu era aceeaşi sonerie pe care o auzeai peste tot, ci avea un sunet învechit.

— Scuză-mă.

Chabot ridică receptorul.

— Judecătorul de instrucţie Chabot la telefon.

Felul cum spunea asta era încă un semn, iar Maigret se abţinu să nu zîmbească.

— Cine?… A, da!… Te ascult, Féron… Cum?… Gobillard?… Unde?… Cîmpul lui Marte, colţ cu strada… vin imediat… da… E aici… Nu ştiu… Să nu atingeţi nimic pînă nu vin…

Mama sa îl privea ţintă, cu o mînă pe piept.

— Iar? bîigui ea.

El dădu din cap în semn că da şi pronunţă un nume:

— Gobillard.

Apoi îi explică lui Maigret:

— Un bătrîn beţiv, cunoscut de toţi la Fontenay, întrucît cea mai mare parte a timpului şi-l petrece pescuind cu undiţa lîngă pod. A fost găsit mort pe trotuar.

— Asasinat?

— Cu ţeasta zdrobită, ca şi ceilalţi doi; după toate aparenţele, cu acelaşi instrument.

Se ridicase, deschisese uşa, iar acum îşi lua din cuier un trenci vechi şi o pălărie deformată pe care o purta probabil doar atunci cînd ploua.

— Vii?

— Crezi că trebuie să te însoţesc?

— Acum, cînd s-a aflat că eşti aici, oamenii se vor întreba de ce nu te-am luat cu mine. Două crime, era deja mult. După a treia, populaţia va fi de-a dreptul terorizată.

În momentul în care ieşeau, o mînă mică şi nervoasă îl apucă de mînecă pe Maigret şi bătrîna mamă îi şopti la ureche:

— Ai grijă de el, Jules! E atît de conştiincios, încît nu-şi dă seama de primejdie.