© 2014 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4414-8

ISBN PDF: 978-973-46-4415-5

ISBN print: 978-973-46-4347-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © iStockphoto.com/Meriel Jane Waissman

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LAVINIA BRANIŞTE s-a născut în 1983, la Brăila. A studiat limbi străine la Cluj-Napoca şi Bucureşti. A debutat în 2006 cu volumul de poezii Poveşti cu mine (Paralela 45), după care a urmat un volum de proză scurtă, Cinci minute pe zi (Casa de Pariuri Literare), în 2011.

Înăuntru nicio muscă

Biroul mirosea a nou. Era rece şi curat şi înăuntru nicio muscă. Pe jos încă stăteau nearanjate teancuri de dosare şi foi, într-un colţ – un picior de manuale de franceză. Metodă pentru adolescenţi.

Miss Katy s-a lăsat cu toată greutatea pe scaunul ergonomic, care a rămas bine înfipt în podea, dar s-a rotit un pic spre dreapta. S-a tras la loc, cu faţa spre birou, şi l-a invitat să ia loc.

— Să-ţi dau şi bănuţii.

Era primul salariu pe care urma să-l primească de la şcoală, lucra deja de o lună şi jumătate ca profesor de română la gimnaziu. Nu văzuse niciun contract, dar ştia cât îi promisese pe oră şi făcuse un calcul aproximativ. Astăzi îşi va permite, în sfârşit, nebunia de a cumpăra o imprimantă pentru acasă. O rezervase pe internet la Media Galaxy Orhideea şi luase o hartă cu el, ca să se orienteze de la metrou. Rucsacul, atârnat acum de un cuier în cancelarie, îi stătea umflat de la sacoşa de rafie împăturită neglijent. În rest, nu mai avea nimic în el.

Miss Katy a scos o legătură de chei mici, a căutat printre ele şi s-a aplecat să descuie un sertar dintr-un cub de birou aflat la piciorul scaunului. Alex a făcut ochii roată în încăpere, doar ca să evite să privească în direcţia ei, în timp ce bluza strâmtă, care aproape pocnea, i se ridica pe spatele cărnos. Sertarul nu se dădea dus.

Un perete era mov pal, culoarea ei preferată. Geamul care dădea înspre holul pe care alergau bezmetici şcolarii fusese acoperit cu nişte coli albe, lipite cu scotch. Era rece şi curat şi înăuntru nicio muscă.

Miss Katy i-a întins într-un târziu plicul pe care era scris numele lui. Era bine lipit, de la un capăt la altul, iar hârtia un pic ondulată, de parcă ar fi fost încă umedă. Alex şi-a imaginat-o încuiată în birou, printre mormanele de dosare, lingând plicurile cu banii angajaţilor.

După o lună şi jumătate încă nu se obişnuise cu drumul îngrozitor de lung. Miss îl luase la repezeală, cu o zi înainte să înceapă şcoala, fiindcă profesoara dinainte o lăsase baltă chiar atunci. Fusese recomandat de profesorul de lexicologie din facultate. Nu chiar profesor, ci lector de fapt, la cincizeci şi ceva de ani tot lector. Dar îşi avea copilul acolo, plătea o taxă greţos de mare la o şcoală greţos de luxoasă, la mama naibii în afara oraşului, într-o mare de vile, cu insule de mărăcini între ele. I se spunea Cartierul Latin. Câinii vagabonzi şi câinii din curţile vilelor lătrau unii la alţii şi-şi suflau în gură prin gratiile porţilor. Oare de unde scotea proful banii de taxă? Poate avea nevastă-sa vreo afacere.

Îi spusese la telefon că şcoala e cam departe, prin Ghencea, dar nu-i nimic, e bus-ul de şcoală, vine şi te ia de acasă. Ei, n-o să fiu eu aşa cucoană să mă ia bus-ul. Mă duc cu metroul mai aproape de el.

Dar când a vorbit cu miss Katy pentru detalii s-a trezit că-şi notează o jumătate de pagină cu instrucţiuni, trebuia să schimbe metroul de două ori, după aia cu 139 până în Drumul Sării, după aia pe jos încă trei cvartale (moment în care a devenit dintr-odată curios ce fel de om e miss Katy, dacă vorbeşte cu „cvartale“), după aia pe Eroina de la Jiu o să vezi bus-ul, cum stă la al doilea colţ şi aşteaptă să se umple. De acolo până la şcoală – o altă mică odisee.

După ce s-a dus la deschiderea oficială pe 1 septembrie – începeau mai devreme decât la stat – s-a simţit deja captiv. Miss l-a prezentat părinţilor, cu unii chiar a dat mâna, iar o mămică de la VII B a venit să-i ofere un coş cu flori.

— Dar nici nu ne cunoaştem...

— Da, ştiu. Erau pentru doamna de română... Erau luate. Aşa... să fie bine...

Şi-a imaginat că era mămica unui copil turbulent.

I-a mulţumit şi i-a strâns mâna.

Copilul acela a devenit în prima săptămână tocilarul lui preferat, iar din a doua a început să-i dea fiori. Ştia tot. Ştia prea mult. Alex era începător, învăţa şi el odată cu copiii, rezolva acasă înainte din manual exerciţii absurde de vocabular. Berc, bearcă. Ceacâr.

Elevii îi puneau şi ei întrebări absurde.

— O să mă interesez şi vă zic data viitoare.

Şi avea impresia mereu că Petru ştie el foarte bine cum era, dar a vrut să-l testeze. Sau ştie el foarte bine cum e, dar vrea să-l vadă cum reacţionează.

De la cantină începuse să miroasă a mâncare pe sub uşa lui miss Katy. Se pregătea masa de prânz. Îi spusese o colegă, miss de chimie, că în zilele în care stă până după-amiaza poate merge să mănânce şi el cu copiii. Dar încă nu-şi făcuse curaj să-i ceară permisiunea lui miss Katy. Sau nu să-i ceară, lumea spunea că e înţelegătoare, dar măcar s-o anunţe că va începe să mănânce acolo. Şi după aia trebuia să meargă la doamnele de la bucătărie şi să explice cine este, să ceară voie să se aşeze la o masă pentru o farfurie de mâncare. În zilele lungi, prefera mai degrabă să tragă de un pachet de biscuiţi, până una-alta.

S-a întins peste birou şi a luat plicul.

Miss mesteca gumă. Avea o faţă foarte senină.

— Cum e, te înţelegi cu ei?

— Da, sunt OK. La a opta nu sunt sigur... Am probleme de disciplină. Sunt vreo doi mai obraznici.

— Care?

— Gavriloiu... şi mai e unul cu un nume ciudat, Alberto parcă.

— Da, îi ştiu. Lasă-i, că nu scoţi nimic de la ei.

I se sugerase discret să fie generos cu notele. Părinţii plăteau o avere ca să-şi trimită odraslele la mama naibii de dimineaţa până seara, aveau trei mese şi două gustări acolo, program de joacă şi teme, ore vocaţionale, paznici pe la toate uşile prin care puteau scăpa şi o armată de femei de serviciu îmbrăcate ca la spital, care se asigurau după fiecare pipi că locul e aseptic. Şi, la aşa cheltuială, voiau note.

Aveau o politică a catalogului ciudată. Nu intrai cu el în clasă, ca să nu se simtă intimidaţi, nu se treceau absenţe, nu puteai să-i ameninţi cu notele. N-aveai voie să-i atingi, să-i ironizezi sau să ţipi la ei, pe scurt – nu aveai la dispoziţie niciuna dintre armele de la stat. Care stat era văzut acolo cu cel mai mare dispreţ. Ca profesor, n-aveai voie să intri în şcoală cu „frustrările celor din sistem“, în termenii părinţilor.

Acest Alberto – pe care de fapt îl chema Fabio, după cum avea să descopere Alex destul de târziu după ce începuse şcoala, într-o zi în care s-a aventurat să-i spună pe nume şi toţi elevii au izbucnit în râs – era şmecherul clasei, iar pentru el, scopul orei de română părea că e să-l umilească pe prof. Trecea neinvitat pe la tablă şi dărâma din greşeală buretele, doar ca să-l vadă aplecându-se să-l ridice. Îl îngâna, îl maimuţărea, răspundea obraznic, toată energia negativă din acea încăpere era concentrată în acest copil de paişpe ani, care era atât de dificil de stăpânit, încât uneori, după oră, proful ieşea din clasă şi se ducea direct la baie şi stătea închis într-o cabină până trecea pericolul de a i se înroşi ochii de nervi şi deznădejde.

— Nu ştiu cum să fac cu el, i-a zis într-o zi lui taică-său, profesor de română şi el, acum pensionat. Dumneata cum procedai? Ce le ziceai?

— Taci, că te sugrum. Dacă mă ridic la tine, nu mai ajungi acasă...

A început să râdă şi, în timp ce râdea, s-a gândit că n-ar fi exclus, îl vedea pe taică-său făcând una ca asta. La urma urmei, toată lumea din preajma lui ştia că în zilele în care era de serviciu pe şcoală şi trecea pe hol cu paltonul pe umeri şi mâinile la spate pe sub el, toţi dracii fugeau în clase şi închideau uşile.

— Dar eu nu pot să procedez aşa.

Tocmai când îşi găsise nişte replici tăioase cu care spera să-l mai pună la punct pe acest Fabio, a aflat într-o dimineaţă în bus, de la puştii de primară, că băiatul e din clanul Panait. Nişte interlopi care se taie între ei.

Atunci a abandonat pe la jumătate lectura cărţii Profesorul eficient. Programul Gordon pentru îmbunătăţirea relaţiei cu elevii, care deja îl scosese din minţi cu activităţile de identificare a nevoilor elevilor, moduri de stabilire împreună a regulilor la clasă sau metode de înlocuire a strategiilor represive bazate pe putere şi autoritate. Şi mai era şi tradusă prost. Prea multe participii.

— Vezi să nu te pui pe cadoul lui Gârbescu, i-a spus în dimineaţa aia un Luca şi s-a repezit să-l împingă de fund în sus chiar când îşi găsise un scaun liber şi voia să se aşeze. Un Luca de la a doua, despre care aflase de la învăţătoarea lui că în fiecare zi la unu fix făcea cu mâna la cameră, fiindcă ştia că maică-sa priveşte.

Şi da, mai era şi asta. Camerele de filmat peste tot, o presiune enormă pe care încă nu ştia dacă o poate duce, tot aştepta să treacă punctul critic, după aia o să vezi – îşi zicea –, o să te împrieteneşti cu ei.

— Nu scoţi, lasă-l, a repetat miss Katy mestecând fericită din gumă.

Unul dintre mobile a început să bâzâie pe birou şi ea s-a repezit să răspundă.

Alex s-a ridicat să iasă, i-a făcut un la revedere scurt cu mâna.

A rămas încurcat pe hol, cu plicul în mână. Nu voia să intre cu el în cancelarie în văzul tuturor. În jurul lui, copiii alergau în toate părţile şi ţipau şi ştia că trebuie să urle la ei să nu mai fugă, dar s-a îndreptat spre toaletă, atent doar să nu-l dărâme careva în goană.

Întrerupătorul pentru toată toaleta – chiuveta şi cabinele – era pe holul exterior. I se întâmpla de multe ori să se stingă lumina când era la baie şi bănuia că dracii fac intenţionat, că-l văzuseră c-a intrat. Trec în fugă pe lângă baia profesorilor şi apasă pe întrerupător. Fiecare suprafaţă a şcolii, fiecare metru pătrat, era un câmp de luptă. Sala de clasă, holul pe care patrula când era de serviciu, cancelaria plină de femei, biroul secretarei, unde mergea să xeroxeze fişe de lucru sau să ceară un capsator. Trebuia să-i ceară mereu ajutorul când aparatul şomoiogea hârtia în interior. Şi se temea să nu treacă miss Katy chiar atunci, să remarce că din cauza lui se face risipă.

Şi microbuzul cu care ajungea până la şcoală la fel. Avea ore trei zile pe săptămână, de dimineaţă în fiecare zi, şi-l trecuseră însoţitor de bus în zilele alea. Trebuia să se arate amabil cu părinţii, să converseze cu elevii, să fie atent la doleanţele lor şi să transmită mai departe mesaje. Domnul şofer, să daţi căldură. Pe fraţii Savu îi luau pe drum, un băiat foarte mic şi o fată foarte înaltă, care, odată urcaţi în bus, se aşezau cât mai departe posibil unul de altul. La plecare mai rămânea un singur loc liber. Când urcau cei doi, Alex se ridica să le facă loc. Ei plătiseră pentru asta, în timp ce lui i se făcea o favoare că este transportat la şcoală. N-apuca să meargă aşezat decât vreo patru cvartale.

A încuiat cu cheia uşa de la intrarea în toaletă, blocând şi holul cu chiuveta. Toată baia era îmbrăcată în faianţă roz, un perete întreg era din oglindă. Oglinda era mai curată decât ochelarii lui. A scos plicul şi şi-a amintit de cameră. S-a băgat într-o cabină şi s-a grăbit să-l desfacă la un capăt, ca pe facturi. Bancnotele erau aşezate toate în aceeaşi poziţie, cu faţa personalităţii în sus, uzate şi totuşi întinse, de parcă teancuri de metode de franceză ar fi stat aşezate pe salarii toată luna.

Pe sub uşă începea să miroasă a ziua lui Gârbescu de la cantină. De ziua lor le făceau pandişpane, iar în dimineaţa aniversării părinţii veneau cu lăzile de suculeţ, numai nectar cu pulpă, care le colora buza de sus în morcov industrial.

— Ştii ce-i mişto la stat? a zis Luca în bus odată către unul dintre gemenii Hassan şi Hussein. Că poţi să te duci la chioşc să-ţi iei ce vrei.

În cancelarie zăcea de zile bune o cutie de Pringles confiscată de la a opta. Nu putea fi recuperată decât de un părinte.

Alex a numărat banii de două ori şi nu înţelegea ce nu e în regulă. Şi-a calculat numărul de ore pe săptămână, s-a chinuit să facă o înmulţire cu zeci şi unităţi, a mai făcut-o o dată, apoi şi-a calculat numărul de ore fără laboratoarele de teme de după-amiaza, s-a mai chinuit la o înmulţire cu zeci şi unităţi şi a realizat că laboratoarele nu i le plătise.

Şi doar ştia clar miss Katy câte ore are el, semna în fiecare zi condica la secretariat, adică o foaie cu un tabel cu fiecare şi numele lui printre ultimele, scris de mână cu pixul, fiindcă era nou şi nu-l introduseseră încă în calculator. Foile alea zburau nu se ştie unde de la o săptămână la alta, dar cum, îi puteţi întreba şi pe copii, ştiu şi ei c-am făcut laboratoarele, n-am lipsit în nicio zi, cinci luni şi cu şase marţi şi cu cinci joi, înmulţit cu patru şi înmulţit cu cât era... Şi atunci l-a doborât nu nedreptatea lumii, ci conflictul de la a opta, care trăsese multă energie din el şi pe care s-a hotărât dintr-odată să-l abandoneze şi pur şi simplu să fugă. De banii ăştia nu-şi mai permitea şi conflict. Prea multă risipă. Le dăduse lucrare şi au luat note mici şi cu o îndrăzneală neînchipuită au ridicat vocea la el că i-a nedreptăţit la note, deşi le urcase şi aşa cu un punct, sub pretextul unei medii cu activitatea la clasă.

I-a fost ruşine să-i mărturisească lui miss Katy că are probleme de autoritate.

— Acolo trebuie intrat tare, i-a zis ea la început, având mai apoi grijă să-i repete că au nevoie de note ca să intre la liceu.

S-a hotărât să se despartă de ea printr-un mail. N-ar fi suportat s-o vadă cum îşi afundă arătătorul în obrazul cărnos, într-un gest care se cheamă a bate obrazul. Că-i lasă baltă pe copii de la o zi la alta, că ei sunt mici şi se ataşează.

A verificat dacă nu cumva se mai lipise vreo bancnotă de plic. Nu, niciuna. A băgat banii la loc, a îndoit plicul şi l-a băgat în buzunar. Pătratul era evident prin blugi.

Şi la fel de evident, cu el în faţă, a păşit şi pe uşă la Media Galaxy. S-a rătăcit în parcarea de la Orhideea, a trecut neregulamentar peste şina de tramvai până în parcarea de la Brico Store, s-a simţit singurul pieton de pe planetă şi i-a fost ruşine, dar a ajuns într-un târziu în faţa uşilor automate şi a mai stat un pic pe loc până să-l recunoască senzorul.

Magazinul părea părăsit de fiinţele umane, dar aparatele scoteau un zumzăit care dădea de înţeles că lumea funcţionează. Pe peretele din fundul sălii, pe ecrane imense, posturi de viaţă sălbatică emiteau pe mut.

N-a găsit niciun angajat pe care să-l întrebe de comandă, aşa că s-a dus la raft. Şi-a identificat imprimanta, ultima de felul său, aşezată cu grijă pe propria cutie goală. A deschis rucsacul, să scoată sacoşa de rafie, şi-n timp ce trăgea de sacoşă, din imensul şomoiog i-a căzut cana pe care uitase că se repezise să şi-o ia de la şcoală. S-a izbit de podea cu un zgomot strident şi a fost convins c-o să se facă ţăndări, dar super-cana n-a păţit nimic. Tensiune se acumulase oricum, probabil c-o să crape acasă, la primul ceai fierbinte. Ziua se încheiase cu Petru de la VII B uitându-se lung după el şi spunându-i: „N-am să-l mai iert niciodată pe Mihnea. L-am iertat de prea multe ori până acum“. Toţi copiii vorbeau ca în desenele animate traduse. Erau toţi ca nişte roboţei de facturi care scoteau pe gură traduceri.

Alex s-a dus la etajul trei la cabinetul de consiliere, urma paşii din regulament, a întrerupt-o pe psiholoagă dintr-o discuţie telefonică şi i-a făcut semn de dispută între elevi. Şi după aia: fug, că scap 122-ul.

I-a spus casierei ce produs a rezervat.

— Şi nu v-aţi uitat la raft, mai e?

— Da, mai e. Dar eu am făcut rezervare ieri, poate mi-aţi păstrat una în depozit.

— Nu, că nu se face aşa. Luaţi-o pe aia de la raft.

— Nu scria pe ea că-i rezervată.

— Păi, nici nu trebuie să scrie.

— Şi dacă trecea altcineva înaintea mea şi o lua? Şi eu aveam rezervare pe ea? Ce făceam? Eu am ajuns aici cu harta.

— Mergeţi, domnule, şi luaţi-o de la raft.

Fără niciun cod de rezervare, fără nicio întrebare de siguranţă.

S-a dus la raft. A vrut să se asigure mai întâi că preţul era cel pe care-l ştia de pe site, dar nu era afişat nicăieri. A dat imprimanta la o parte şi a scos cu grijă cutia dintre alte cutii. Cu rucsacul gol în spate şi sacoşa de rafie pe braţ, a luat cutia goală în braţe şi a început să umble cu ea prin magazin, s-o scaneze undeva. În buzunarul strâmt al blugilor, plicul cu bani scosese la lumină o ureche albă.

Tatăl meu mă aşteaptă la fântână

Când am ajuns la Brăila sâmbătă dimineaţă, simţeam c-abia m-am trezit. Trenul plecase la şase din Bucureşti. Am ajuns pe la nouă acasă. Îmi place trenul ăsta care pleacă în creierii nopţii în zile de weekend, e mereu aproape gol şi-n orice anotimp, undeva între Bucureşti şi Urziceni sau Urziceni şi Făurei sau Făurei şi Brăila, undeva pe acolo, pe un câmp din ăla, răsare soarele. În trenul ăsta, între şase şi nouă prinzi mereu răsăritul.

Stăm aproape de gară. De obicei vin cu o valiză cu rotile după mine şi trag de ea şi scol de prin curţi de fabrici abandonate câini care-şi trag corpurile pe sub garduri schelălăind şi după primul corp apare o haită de corpuri, mie mi se face frică, iau valiza pe sus, zic „Tatăl Nostru“ în gând şi-mi fac cruce cu limba, deşi n-am înţeles niciodată prea bine care-i mişcarea şi-n treizeci de ani nu m-am învrednicit nici măcar o dată să-ntreb o babă cum se face.

Acum n-am mai avut valiză, am venit cu mâinile în buzunare, păstrând totuşi în spate un mic rucsac plin cu caserole de plastic goale.

Mama m-aştepta în poartă. M-a pupat pe obraji şi m-a apăsat la măsea, unde mă durea.

— Au... am zis. Te-ai dat cu parfum?

A început să râdă. Părul îi mirosea a parfum, iar restul hainelor a mâncare, se trezise cu noaptea-n cap să se pregătească. După-amiază urma să plec înapoi la Bucureşti.

M-am dus în camera mea să mă schimb. Am deschis larg două uşi ale şifonierului, era plin cu haine, ale mele toate, şi totuşi am constatat că nu am cu ce să mă îmbrac. Nu mai aveam nimic purtabil, niciun pantalon de trening, niciun pulover în care să mă simt confortabil. Până la urmă mi-am pus nişte pijamale. Mama a venit după mine, a stat şi s-a uitat cum mă schimb, când mi-am dat jos sutienul m-am întors cu spatele, deşi mi l-am scos pe sub maieu.

— Cum eşti? m-a întrebat şi a venit înspre mine, mi-a apucat faţa în mâini, s-a înălţat un pic (e puţin mai scundă decât mine) şi mi-a tras în jos cu degetul gros colţul stâng al gurii. Buzele mi s-au desfăcut şi au lăsat să se vadă gaura cusută din gingie. Mama a focalizat prin ochelari. A tras mai tare de buză în jos.

— Au... am zis din nou. Au.

Îmi dăduse ea banii. Implant. Direct implant, pentru că nu vrem halenă.

— Te doare?

Da, mă durea. Cu două zile în urmă, după trei anestezii, doctoriţa îmi înşurubase în os, cu o bormaşină medicală, un ţăruş din titan.

— Mi-a zis c-o să stea bine. O să prindă. Că sunt tânără şi am dinţi buni.

— Bravo. Bine că ai... Nu ca noi.

Pe linie maternă, avuseseră dinţii proşti. Dar fuseseră frumoase la viaţa lor, toate. Iar eu semănam leit cu tăică-meu. Adică ieşisem cu dinţi buni din fabrică. Dar atât.

— Ce dantură luminoasă! a exclamat la un moment dat doctoriţa.

Eram cu ochii închişi, strângeam în pumn şerveţelul mototolit şi plin de scuipat roşu. Când îmi dădeam seama că-l strâng prea tare, relaxam un pic degetele, să nu râdă de mine că mi-e frică.

Aveam gura plină de bale roşii, şerveţelul se făcuse un cocoloş mic şi umed, asistenta întârzia să observe că nu mai e apă în paharul de plastic.

Nu trebuia să-mi fie frică, nu mă durea nimic, doar simţeam manevrele. Durerea a început după aia. Pe la jumătatea zilei, când a trecut anestezia, am simţit cum se întinde în maxilar, apoi în sus, în toate oasele craniului, în orbite, în urechi.

Urma să ţină o săptămână. Dacă te umfli, mă suni, a zis doctoriţa.

Sensibilitate la cald şi la rece şi gustul sărat de sânge, nu mă puteam abţine să nu sug din gaura din gingie. Simţeam un capăt al firului cu care mă cususe. Îl verificam mereu cu limba, o algă mică şi subţire, înfiptă în mâl. Nu vrei să tragi de ea, cine ştie ce e la capătul celălalt.

Mama a fost sensibilă la suferinţa mea. Când am ajuns acasă, mixerul era pe masa din bucătărie, gata băgat în priză, legumele fierte, aproape dezintegrate, aveau să devină imediat piure. Felul celălalt era o supă-cremă.

— Mă duc să le fac.

Am întrebat-o unde erau pozele vechi. Aveam o sacoşă mare de hârtie plină cu poze vechi. De fiecare dată când veneam acasă, diverse obiecte, printre care chiar mobile, îşi schimbau locul. Nu le mai găseam. Şi parcă nici nu mai erau ale mele.

Sacoşa devenise un sertar de sub televizor, plin ochi, când am tras de el, am simţit că îndoi şi poate chiar distrug ceva la capătul celălalt. Dar am tras.

Mama la şase ani cu un acordeon în braţe, bunicii la defilare, un vapor în portul Brăila, din care cineva făcea cu mâna.

Şi părinţii mei.

I-am văzut pentru prima dată atât de frumoşi pe amândoi încât am fost sincer mirată de ce n-am ieşit şi eu mai frumoasă. La aşa combinaţie de gene.

Când spun părinţii mei, la plural, spun mama până la maxim 28 şi tatăl meu până la maxim 30, atât aveau fiecare când s-au despărţit. Eu aveam un an. N-am nicio amintire cu ei împreună. Tatăl meu n-a făcut niciodată parte din viaţa mea.

L-am cunoscut în clasa a opta, când a venit într-o zi să mă aştepte de la şcoală, împreună cu a treia lui nevastă. Am mers la o cofetărie, unde el a început să-mi povestească ce viaţă grea a avut cu mama, până m-am simţit vinovată că exist. În vacanţa care a urmat, i-am făcut o vizită, în oraşul în care locuia. A treia lui nevastă m-a cotrobăit în geantă. După aceea nu s-a mai întâmplat nimic, pentru că nu ne-am mai întâlnit, şi nici n-am mai păstrat nicio amintire din puţinul timp petrecut împreună. Nu cred că vreodată un om s-a simţit mai străin de alt om decât m-am simţit eu atunci de tatăl meu. De parcă fiecare dintre noi era altă specie, altele decât cele care populau spaţiul în care ne aflam.

Îmi spusese mama la un moment dat c-a sunat-o. Nu erau sărbători, nu era o zi cu o semnificaţie anume şi nu-şi dădea seama pe ce filieră ar fi putut să-i afle numărul de telefon. El i-a spus c-au fost fericiţi împreună. Ea a bănuit că e beat.

Într-unul din drumurile acasă, m-am uitat în telefonul ei şi i-am copiat numărul. I l-am salvat sub o iniţială.

Am tras sertarul din comoda de sub televizor şi am început să întind pozele pe jos. Stăteam în fund să mă uit la ele. Mama a intrat şi m-a lovit cu uşa.

S-a aşezat pe marginea patului fără să spună nimic, mijea ochii parcă să distingă persoanele, să-şi amintească situaţii.

Era o suită de vreo patru poze cu ei doi la o onomastică. Pe spatele fiecăreia, scrisul îngrijit al mamei, scrisul geometric, scrisul ei de bacalaureat-la-desen-tehnic, 12-III-1980. Mai tineri amândoi decât eram eu acum. Mai frumoşi. Mai împliniţi.

Mai ales mai frumoşi.

Într-una din poze, tăică-meu se strâmba. Avea în spatele lui o vitrină cu bibelouri aliniate unul lângă altul, pescarul, cocoşul, calul, leul, porumbeii, calul, ţinea în mână un pahar de ceva, se uita cruciş şi limba îi atârna într-o parte. Era o poză care emana o stare de bine. Te-ai fi uitat la ea şi ai fi zis cu drag, doamne, ce nebun...

Am întors-o către mama. Nicio cută de pe chipul ei nu s-a deplasat cu vreun milimetru.

— Da, lumea avea impresia că suntem fericiţi. Dar când ajungeam acasă, numai eu ştiam...

Cum să-l pun eu pe omul ăsta să scuipe într-o eprubetă pentru mine?

Găsisem un laborator în Statele Unite care făcea analize genetice pe bază de probe de ADN din salivă. Îţi făceau o hartă a strămoşilor şi deplasarea lor pe continent şi-ţi dezvăluiau ce boli ai putea să faci mai repede decât alţii. Numai că pentru fete, pentru o hartă completă a genelor strămoşilor, era nevoie şi de o mostră de salivă din partea tatălui sau de la o rudă de-a lui de gradul întâi, de sex masculin. Tata nu mai avea fraţi, iar tatăl lui murise imediat după nunta alor mei. Mama a fost convinsă multă vreme că, dacă ar mai fi trăit socru-său, tata ar fi ştiut de frică şi s-ar fi ţinut de casă. Poate n-a zis chiar frică, poate a zis ruşine sau respect când mi-a mărturisit asta, dar bunicul era un om care l-ar fi putut stăpâni. L-ar fi adus pe calea cea bună, fiindcă el rătăcea pe la femei.

Deci nu mai era decât el, iar eu îmi doream – fără să am vreun argument solid – să am acea hartă completă. Să ştiu dacă venim din nord sau din Balcani sau dacă am fost aici dintotdeauna şi dacă am fost aici, cu cine ne-am amestecat. Speram să găsesc ceva deosebit, ce merita spus în discuţii la onomasticele cunoştinţelor noi.

Plătisem pe Internet pentru cele două analize genetice, a mea şi a tatălui. Speram să ajung cumva la el. Costaseră câte două sute de dolari fiecare, o avere pentru mine, dar am făcut-o. Banca la care aveam cardul tocmai introdusese un nou sistem de securizare a plăţilor pe Internet, n-am înţeles cum se formează codul secret, l-am scris greşit de două ori şi mi-au blocat cardul. A trebuit să plec mai devreme de la lucru într-o zi, să ajung la bancă în timpul programului lor şi să-l deblochez. A fost un efort, dar l-am făcut şi, la două săptămâni după ce-am comandat analizele, mi-a venit la uşă într-o seară un agent Fedex cu o cutie ce conţinea două truse pentru prelevarea salivei. Spit kit, zic ei. Să-ţi explorezi ADN-ul mai zic, să-ţi afli originile globale.

Cred că oricare ar fi fost rezultatul, senzaţia pe care o aşteptam era cea de krill în marea de plancton şi, odată cu ea, liniştea că nimic nu contează de fapt. Că putem fi decimaţi, specia e în siguranţă. Dar mai ales liniştea.

Fiecare kit conţinea o eprubetă un pic SF, în care trebuia să scuipi câţiva centimetri. Apoi s-o sigilezi şi s-o trimiţi înapoi în State. Nu eram sigură că tatăl meu va fi de acord să scuipe câţiva centimetri pentru mine, că va înţelege că nu-mi bat joc de el.

Îl sunasem cu o săptămână înainte să vin la Brăila, să văd dacă putem aranja o întâlnire. El locuia cu a treia nevastă într-un orăşel nu departe de noi, avea o afacere cu confecţii metalice şi avea o funcţie în administraţie, dobândită în urma unei migrări politice de la un partid la altul. Asta cu migraţia mi-o spusese pe cel mai natural ton, în cele şase minute pe care le-am petrecut la telefon şi ne-am pus la curent unul pe celălalt cu viaţa fiecăruia.

A acceptat să ne întâlnim mai uşor decât mă aşteptam. Dar am simţit la el o curiozitate de mahala, mai mult decât orice altceva. M-a întrebat când îl chem la nuntă. Să fie socru mic.

Urma să vină sâmbăta asta, să mă aştepte undeva, aproape de gară, să stăm acolo la o cofetărie o oră-două şi după aia eu să iau ultimul tren spre Bucureşti, pe la şapte.

Pentru ca saliva să fie în regulă, trebuia să nu mănânci nimic cu jumătate de oră înainte. Nu-i spusesem asta. Nu-i spusesem de ce vreau să ne vedem, el avea impresia că doar vrem să recuperăm ultimii cincisprezece ani.

L-am rugat să vină singur, gura mea a recitat fără mine la telefon un text repetat de multe ori înainte, în care îi explicam că eu sunt copilul lui, chiar aşa, copilul, al lui şi nu al ei, să vină singur, să vorbim liniştiţi. Sânge din sângele tău, i-am zis dramatic, decupând această expresie dintr-un „sânge din sângele lui şi nu dă doi bani“, repetat de mama în copilărie şi mie, şi altora, până ne-am plictisit cu toţii şi am uitat de tatăl meu vreo cinşpe ani.

— Bine, hai că vedem, fetiţă. Deci la cinci, acolo, în părculeţ, la fântână, da?

— Vii singur, da?

— Abia aştept să te văd.

A zis el, cu accentul moldovenesc care-mi dădea impresia că-i murdăreşte exprimarea şi aşa precară. Sî ti văd.

— Ce să spun, a continuat mama ca pentru ea, privind în gol, dincolo de poza cu el cu limba scoasă şi ochii daţi peste cap, acum treizeci şi trei de ani. Mirosul de legume fierte din păr şi din haine i-a reamintit de ce venise după mine: Sunt gata alea, hai să mănânci.

— Nu vreau chiar acum, lasă că vin eu mai încolo.

— Vrei să-ţi aduc aici?

— Nu, mă, vin eu.

— Supiţa mi-a ieşit o bunătate, îţi dau şi la tine într-un borcan.

— Nu, mă...

A ieşit din cameră cu grijă, să nu mă atingă cu uşa, apoi din curte mi-a strigat la geam:

— Vii, da?

M-a crezut pe cuvânt că există un tren la ora cinci şi n-a insistat să vină cu mine la gară. Dacă n-am valiză cu rotile, nu mi-e frică de câini, n-are rost să vii.

— Mai zici şi tu un „Tatăl nostru“ în gând.

Nu mă credea când îi spuneam că uneori chiar zic.

Mi-am luat în spate caserolele cu ce făcuse mama: şniţele moi, salată de boeuf, un chec. Borcanul cu supa cremă. Am protestat la chec, ea mi-a zis dacă nu-l vrei, taie-l şi du-l la lucru la fete, dar niciodată nu fac asta, nu risipesc pe apa sâmbetei munca ei, prefer să mă umflu eu până mi se face rău, iar pentru fete să cumpăr ceva.

Deasupra am pus cu grijă punga cu bule în care venise cutia cu eprubeta.

Tatăl meu mă aştepta la fântână. Stătea în picioare lângă o bancă neocupată, învârtea pe degetul mic inelul cheii de la maşină.

Aveam emoţii. Mă gândeam că n-o să reuşesc să-l conving să stăm la masă la cofetărie şi să nu ne atingem de prăjituri o jumătate de oră. Dacă se repede în ceaşca de cafea înainte să începem să vorbim? Dacă-şi înfinge linguriţa în prăjitură înainte să-mi găsesc cuvintele să-i spun ceva?

M-a recunoscut de la distanţă. Cap tăiat ta-su, mai ziceau unii, şi şi-o fi zis şi el când m-a văzut, cu faţa rotundă şi grasă, ca a lui, cu părul rar şi lins, ca al lui, cu ochii spălăciţi, ca ai lui. Dinţii strălucitori încă nu se arătaseră, îmi ţineam buzele strânse, de emoţii şi de durere, pironul ăla din mandibulă avea să mai trimită multe zile de acum încolo valuri de durere în toate oasele capului. Cu tot Nurofenul din lume.

Eu urma să scuip în eprubetă mai încolo, hăt, la multe zile după antibiotice. Mai întâi să scuipe el.

Când m-am apropiat, l-am văzut cum încearcă, încurcat, să-şi scoată inelul cheii de pe degetul mic, cum nu reuşeşte, cum se dă bătut repede şi-l lasă acolo, blocat pe la jumătatea degetului. Îmi apucă faţa în mâini şi mă pupă zgomotos pe ambii obraji, sub falca dreaptă simt degetul cu cheia şi brelocul.

Se străduieşte să pară bucuros. Îmi zice că ce mare m-am făcut, iar eu răspund că la treizeci eşti, într-adevăr, cam mare. Cam aşa rămâi. Cam aşa sunt de mult, şi simt deja că se strecoară tensiuni.

— A venit şi Diana, dacă vrei s-o saluţi...

Şi-mi arată spre maşină. Mi-e greu s-o identific printre maşinile aliniate la marginea părculeţului, dar până la urmă reperez un Passat argintiu, din care această Diana, a treia lui nevastă, îmi face semn cu mâna. E la volan.

— Ai zis că vii singur.

— M-a cam înţepat inima zilele astea, nu puteam să vin singur. N-am avut curaj să conduc. Dar lasă, că stă acolo şi ne aşteaptă, nu vine cu noi.

Dintr-odată mă simt foarte obosită, mă doare deja spatele de la rucsacul cu mâncare, mă dor toţi dinţii, simt că vorbesc poticnit, de parcă aş avea un defect de vorbire. Am în continuare emoţii, nu-mi dau seama de ce, dar mi-e clar că schema cu eprubeta n-o să se întâmple. Încerc să calculez ce mişcare să fac mai departe, astfel încât să economisesc cât mai multă energie. Nu pot să mai fac risipă. Nu mă simt în stare să-i explic de ce întorc spatele şi prefer să stau în gară două ore, pe un scaun de tablă roşie, pe un peron între linii. Să mă bată vântul şi să mă amuşine câinii.

Aşa că nu întorc spatele, ci-mi dau jos rucsacul şi-l rog pe el să mi-l ducă.

— Nu vrei să-l lăsăm în maşină cât stăm de vorbă?

Începe să mă îngrozească iminenţa statului de vorbă.

— Miroase a mâncare.

Am zis şi i l-am luat din mână.

Niciunul dintre noi n-a spus nimic vreme de secunde bune.

— Îmi cer scuze că ţi-am zis să vii. Voiam altceva. Te rog să nu vii după mine.

— Da’ ce s-a-ntâmplat?

O iau înspre casă. Ştie şi el că într-acolo e casa. A locuit în ea câţiva ani. Stăm foarte aproape de gară, la vreo zece minute de mers pe jos. Mă duc la mama şi-i spun c-am pierdut trenul.

Mi-e ruşine şi sunt vinovată că exist şi simt cum mă doare fiecare oscior din craniu, sunt un craniu care trebuie purtat spre casă, nu-mi doresc decât să mă înghită pământul, pe mine sau pe el, dar nu-l înghite nimeni, el rămâne în urma mea şi strigă:

— Stai, mă, că ea nu coboară!