Peripeţiile lui Juha năzdrăvanul

Selecţie, traducere din limba arabă şi note de Gabriel Biţună

Postfaţă de George Grigore

 POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2812-4

ISBN PDF: 978-973-46-2813-1

ISBN print: 978-973-46-2535-2

Ilustraţii de Radu Răileanu

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cei trei ghicitori în stele

În orăşelul în care locuia Juha poposiră, într-o bună zi, trei ghicitori în stele care pretindeau că stăpânesc ştiinţa stelelor şi a zodiilor, a cerului şi a zărilor, a pământului şi hotarelor sale, că au umblat mult şi bine prin fel de fel de ţinuturi, că s-au întâlnit cu învăţaţi şi şeici cu care au discutat despre toate aceste ştiinţe ale cerului şi pământului şi că nimeni dintre aceştia nu a fost în stare să le răspundă la întrebări şi că întotdeauna ei au fost cei care au câştigat toate întrecerile. Acum veniseră în acel orăşel ca să-şi dovedească şi acolo priceperea, în faţa celor care se îndeletniceau cu ştiinţa.

Mai-marele oraşului se sperie de venirea lor, având în vedere că printre ai săi nu era nimeni care să fi putut să-i întreacă pe înţelepţi în ştiinţă şi cunoaştere, aşa că îşi adună toţi supuşii, pentru a alege pe unul dintre învăţaţi care să le poată face faţă celor trei ghicitori în stele şi să le răspundă la ceea ce vor întreba. Cum era de aşteptat, l-au ales pe Juha. Toţi ziseră atunci:

— Într-adevăr, Juha este un mare învăţat, cum altul nu-i, şi cunoscător a toate cele… el este aşa şi pe dincolo...

La auzul atâtor laude, Juha se umflă în pene, iar mai-marele oraşului, de bucurie că găsise un învăţat, dădu un mare ospăţ, pe potriva lui Juha şi a acelui prilej nemaiîntâlnit. Apoi îl pofti să înceapă întrecerea cu cei trei ghicitori în stele. Atunci Juha îşi puse cele mai frumoase haine, încălecă pe măgarul lui cel de toate zilele, îşi luă bastonul şi porni către casa mai-marelui oraşului. Un puhoi de lume îl aştepta acolo... Când a ajuns, se grăbiră cu toţii către el, apucară măgarul de căpăstru, îl ajutară pe Juha să descalece şi, primindu-l călduros, îi urară de o mie de ori bun-venit.

— Haideţi la mâncare, strigară toţi.

Însă Juha, serios, le spuse:

— Ba mai întâi la cuvântare şi după aceea la mâncare. Arătaţi-mi, domnilor învăţaţi, ştiinţa pe care o stăpâniţi.

O linişte adâncă se aşternu peste tot locul. Toţi începură să privească spre Juha cu oarecare milă. Unul dintre oaspeţi veni către el şi, ridicându-şi mâna ca şi când ar fi vrut să întrebe ceva, îi zise ironic:

— Ha, pe tine, Juha, te-au ales să stai de vorbă cu noi?

Juha răspunse umil:

— Dumnezeu îşi pune tainele în cea mai slabă dintre creaturi, iar cum eu sunt un biet muritor, slab şi bicisnic, Dumnezeu mi-a dat, în schimbul slăbiciunii şi bicisniciei mele, ştiinţă! Aşa că arată ce ştii, preaînvăţatule!!!

— Aşadar, ai putea să ne spui unde este mijlocul pământului?

Juha spuse la fel de umil şi de simplu:

— Ce ciudat... Oare eşti chiar atât de neştiutor? Întinde bastonul acolo unde şi-a pus măgarul meu copita dreaptă, căci vei afla că şi-a aşezat-o chiar în mijlocul pământului...

Acesta nu se arătă convins, aşa că încercă să afle mai multe:

— Şi ce dovadă ai tu că...

Juha îl întrerupse:

— Ai în faţa ta pământul lung şi lat. Măsoară-i distanţele şi stabileşte-i marginile şi o să te convingi atunci de ceea ce spun, iar de nu, eşti doar un prost neştiutor de carte.

Omul nu mai spuse nici pâs în faţa acestei dovezi zdrobitoare şi făcu un pas înapoi, învins şi ruşinat, iar lumea fu uimită de răspunsul lui Juha.

Al doilea dintre învăţaţi făcu un pas înainte şi spuse:

— O, tu, mare şeic! Ai dovedit că eşti învăţat în ale pământului, însă ai putea să-mi spui câte stele sunt pe cer?

Juha zâmbi şi spuse:

— Doar netoţii nu ştiu acest lucru... Află că numărul stelelor de pe cer este întocmai cât numărul firelor de păr ale măgarului meu... întocmai, întocmai!

Învăţatul se miră:

— Cum vine asta?

Juha îi răspunse răspicat:

— Am numărat stelele de pe cer, după care am numărat firele de păr ale măgarului şi am găsit că numărul stelelor este întocmai cât numărul firelor de păr. Uite, ai măgarul în faţa ta, numără-i firele de păr şi o să vezi că spun adevărul!

Omul îşi plecă capul, semn că fusese învins, şi făcu un pas înapoi, la fel ca şi tovarăşul său.

Al treilea învăţat făcu un pas înainte:

— Tu, Juha, eşti un mare om! Am fost martor cum i-ai înfrânt pe cei doi tovarăşi ai mei. Ne-a uimit ştiinţa ta despre pământ şi despre stelele cerului. Dar, învăţate Juha, poţi să-mi spui câte fire de păr am în barbă (şi arătă către barba lui albă)?

Juha izbucni în hohote de râs, iar când se mai linişti un pic spuse:

— Dar asta o ştiu şi copiii din oraşul nostru... Numărul firelor de păr din barba ta este întocmai cât numărul de fire de păr din coada măgarului meu, nici mai mult, nici mai puţin... întocmai, întocmai!

Juha tăcu o clipă, apoi adăugă:

— Smulge-ţi un fir de păr din barbă şi unul din coada măgarului, pune-le unul lângă altul şi vei vedea că spun adevărul.

Mulţimea izbucni în râs şi în chiote de bucurie. Învăţatul nu înţelesese tâlcul ultimei spuse, aşa că disputa în cuvinte luă astfel sfârşit. Apoi a venit întrecerea la mâncare, dar şi aici Juha a fost voinicul voinicilor. Şi uite-aşa, cei trei ghicitori în stele plecară cu coada între picioare, ruşinaţi de cele petrecute.

Mulţumirea oamenilor

Mergând călare pe măgar, Juha şi fiul său trecură pe lângă un pâlc de oameni. Unul dintre ei se trezi să le zică:

— Uitaţi-vă cât sunt de câinoşi oamenii ăştia cu amărâtul ăla de măgar!

Juha îşi ghionti fiul:

— N-auzişi, băiete? Dă-te jos de pe măgar.

Băiatul coborî degrabă, iar Juha rămase ţanţoş în şa.

Trecură apoi pe lângă alţi oameni şi din nou se auzi un glas care zise:

— Uitaţi-vă la acel bărbat câinos: el merge călare şi îşi lasă copilul să se chinuie umblând pe jos.

La auzul acestor vorbe, Juha sări ca ars de pe spinarea măgarului şi îi spuse fiului său să încalece. Aşa îi văzură alţi oameni, care cârcotiră şi ei:

— Cum să meargă băieţaşul acela pe măgar şi să-şi lase tatăl să meargă pe jos? Câtă lipsă de cuviinţă!

Buimăcit la auzul acestor vorbe, Juha hotărî ca restul drumului să meargă şi el, şi fiu-său pe lângă măgar. După câteva clipe, câţiva trecători, văzându-i, spuseră:

— Ce-o mai fi şi asta? Juha şi băiatul său merg pe jos! Şi atunci, la ce mai e bun măgarul?

Juha se uită la fiul său şi spuse:

— Nu ne-a mai rămas decât o singură cale: să purtăm măgarul pe umeri.

Şi merse aşa, mohorât, cu capul în pământ, repetând în şoaptă:

— Să-i mulţumeşti pe oameni este cu neputinţă!

Măgarul cel bine-crescut

Într-o zi, pe când Juha se afla cu treburi la palatul unui rege, vrând să râdă de el, acesta îi propuse:

— Ia spune, Juha, poţi să-mi înveţi măgarul să scrie şi să citească?

Luându-şi inima-n dinţi, Juha răspunse:

— Îl învăţ, Măria Ta, de ce nu? Dar păsuieşte-mă vreo zece ani.

Regele căzu la învoială şi porunci să i se plătească lui Juha simbria cuvenită. Pe când ieşea ţanţoş din palat, un prieten îl opri:

— Mă, dar prost mai eşti! Cum de te-ai învoit la o asemenea corvoadă?

— În aceşti zece ani, ori mor eu, ori regele, ori măgarul. Aşadar, care dintre noi este prostul, înţeleptule?

Juha şi cititorul în stele

Juha stătea în faţa casei dus pe gânduri. Pe lângă el trecu un cititor în stele care-i zise:

— Pot să-ţi ghicesc viitorul şi să-ţi dezvălui prezentul pentru numai cincizeci de dirhami.

Juha îi răspunse zâmbind:

— Dacă tu chiar ai avea puterea de a prezice, ai şti, fără doar şi poate, că nu am nici măcar un dirham cu care să-mi iau de-ale gurii.

Ai pământului

Doi vecini se certau necontenit pentru un petic de pământ care se afla la hotarul ogoarelor lor. Unul spunea:

— Pământul acela este al meu!

Iar celălalt:

— Nu, este al meu!

În cele din urmă, cei doi ajunseră să se ciondănească şi mai rău şi fură nevoiţi să se înfăţişeze dinaintea cadiului, care era Juha. Juha ascultă plângerea celor doi şi le spuse:

— Aşteptaţi o clipă, vreau să mă duc să întreb pământul, să-mi spună el al cui este!

Nici nu isprăvi vorba, că se şi duse la peticul de pământ, se întinse pe el şi îşi puse urechea în ţărână, ascultând în linişte şi cu mare atenţie. Apoi se ridică şi spuse:

— Pământul mi-a dat răspunsul său: „Eu nu sunt nici al unuia, nici al altuia, ci ei, amândoi, sunt ai mei...”.

Un oaspete drag

Juha îşi depăna amintirile:

„Într-o zi, am primit vizita unui bărbat cu un chip tare ciudat, cu trăsături nemaivăzute; din prima clipă mi s-a părut că era un drumeţ. L-am primit cu multă bunăvoinţă, urându-i un bun-venit călduros, căci eu ştiu prea bine că a-ţi omeni oaspetele este o datorie care va fi răsplătită cu vârf şi îndesat de Dumnezeu. După ce am schimbat cu el bineţurile de cuviinţă, i-am zis:

— Iertat să-mi fie, dar este chiar vremea prânzului, iar tu tocmai vii dintr-o călătorie şi nimic nu-ţi istoveşte trupul şi nu-ţi flămânzeşte pântecul mai mult decât călătoria. Ai putea să pofteşti şi să-mi faci plăcerea de a lua prânzul împreună cu mine...

Bărbatul clătină din cap şi spuse:

— Iartă-mă, dar eu nu am deloc poftă de mâncare.

Eu am insistat însă şi, până la urmă, omul încuviinţă dând din cap. Atunci îi spusei:

— Este o mare bucurie să pot încropi prânzul, în semn de cinstire pentru tine.

Din fericire pentru musafir sau, să spunem, din nefericire pentru mine şi pentru casa mea, nevasta nu era acasă... căci, dacă ar fi fost, ar fi stăvilit nenorocirea care s-a abătut asupra merindelor noastre...

M-am ridicat aşadar şi i-am adus patru turte, din cea mai aleasă şi gustoasă făină: păreau că sunt patru luni, aşa erau de albe şi de rotunde... Apoi i le-am pus musafirului dinainte şi m-am dus din nou în casă pentru a-i aduce şi mâncare gătită... Când m-am întors însă, văzui că el deja dăduse gata turtele... Apoi i-am pus în faţă blidele şi străchinile pline cu mâncare. M-am dus iarăşi să-i aduc alte turte, dar când m-am întors, ce să vezi? Nu mai era nici fir de mâncare! Şi-am ţinut-o tot aşa... Aduceam ba mâncare, ba turte... Cum i le aduceam, cum le dădea gata, aşa încât isprăvi toată pâinea şi toată mâncarea din casă... Şi stătea în continuare abătut, de parcă cerea mai mult... După toată tărăşenia, mă aşezai lângă oaspete, uitându-mă cu luare-aminte la felul lui ciudat de a fi, şi-l întrebai:

— Dar încotro te duci, şeicule?

— La Bagdad, cu voia lui Dumnezeu.

— Ai pe cineva acolo sau te mână vreo treabă?

— Nicidecum, dar de vreo doi ani m-am procopsit cu o boală la stomac care mi-a cam tăiat pofta de mâncare şi-am auzit că la Bagdad ar fi un medic iscusit, cu multă ştiinţă de carte şi îndemânare în tămăduirea stomacului. Mi-am zis să mă duc la el, că poate o avea vreun leac şi pentru boala mea şi o să mi se întoarcă pofta de mâncare aşa cum era odată.

Am râs de era cât pe ce să leşin şi, printre hohotele de râs, i-am zis:

— Dumnezeu să-ţi dea izbândă în călătorie şi sănătate la stomac, dar dacă îţi este sortit să te mai întorci de la Bagdad, atunci, rogu-te, fă în aşa fel ca drumu-ţi să nu mai treacă prin ţinutul acesta şi, mai cu seamă, pe la poarta mea, ca să nu-ţi mai văd vreodată chipul”.