Bill Bryson, A Walk in the Woods

Copyright © Bill Bryson 1997

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5308-9

ISBN PDF: 978-973-46-5309-6

ISBN print: 978-973-46-5126-9

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Jeffery Campbell/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BILL BRYSON, născut în SUA, a lucrat ca jurnalist şi a fost rector al Universităţii Durham din Marea Britanie. Este autorul mai multor jurnale de călătorie şi al unui bestseller de ştiinţă popularizată, A Short History of Nearly Everything, care a fost distins cu Aventis Prize şi Descartes Science Communication Prize. La Editura Polirom, de acelaşi autor au mai apărut Acasă. O istorie a vieţii private (2012) şi De cealaltă parte a lumii. Călătorind prin Australia (2014).

Lui Katz, desigur

Capitolul 1

Nu mult după ce m-am mutat cu familia într-un orăşel din New Hampshire, m-am nimerit pe o cărare ce dispărea în pădurea de la marginea oraşului.

Un indicator anunţa că nu era vorba despre o cărare oarecare, ci despre faimosul Appalachian Trail. Întinzîndu-se pe vreo 3.500 de kilometri de-a lungul coastei de est a Americii, prin seninii şi ademenitorii Munţi Apalaşi, poteca aceasta e mama tuturor drumeţiilor lungi. Numai bucata din Virginia e de două ori mai lungă decît Pennine Way. Din Georgia pînă în Maine, poteca străbate 14 state, trecînd prin munţi dolofani şi atrăgători care chiar prin numele lor – Blue Ridge (Culmea Albastră), Smokies (Munţii Fumurii), Cumberlands (Ţinuturile Cumbrilor), Catskills (Pîrîul Lincşilor), Green Mountains (Munţii Verzi) şi White Mountains (Munţii Albi) – parcă te invită la o plimbare. Cine ar putea să pronunţe cuvintele „Marii Munţi Fumurii” sau „Valea Shenandoah” şi să nu simtă o dorinţă nepotolită – aşa cum a spus cîndva naturalistul John Muir – „de a pune o pîine şi o livră de ceai într-o traistă veche şi de a sări gardul din spatele casei”?

Şi iat-o în faţa mea, ivită pe neaşteptate, şerpuind periculos de seducător prin plăcuta comunitate din New England în care eu abia mă stabilisem. Mi se părea ceva aşa de extraordinar – ideea că aş putea să plec de acasă şi să merg pe jos 2.900 de kilometri prin pădure pînă în Georgia sau s-o iau în direcţia cealaltă şi să mă caţăr pe asprii şi colţuroşii White Mountains pînă la legendara provă a muntelui Katahdin plutind în mijlocul pădurii la 700 de kilometri spre nord într-o sălbăticie pe care puţini au văzut-o. O voce înăuntrul meu mi-a spus: „Sună mişto. Hai s-o facem!”.

Mi-am alcătuit o listă de motive. M-ar aduce din nou în formă după ani de trîndăveală. Mi-ar fi de folos – nu eram foarte sigur în ce fel anume, dar eram sigur totuşi – să învăţ să-mi port singur de grijă în sălbăticie. Cînd băieţii în pantaloni de camuflaj şi şepci de vînătoare se adună la restaurantul Patru Aşi vorbind despre lucruri înspăimîntătoare făcute sub cerul liber, nu m-aş mai simţi ca un papă-lapte. Voiam şi eu puţin din înfumurarea pe care o capeţi atunci cînd poţi să priveşti spre orizontul îndepărtat cu ochi ca sculptaţi în granit şi să rosteşti rar, bărbăteşte: „Da, m-am căcat în pădure”.

Şi mai era un motiv şi mai convingător de-a pleca. În Munţii Apalaşi se află una dintre cele mai mari păduri cu arbori de esenţă tare – un vestigiu al celei mai bogate şi mai diversificate suprafeţe împădurite care a binecuvîntat vreodată zona cu climă temperată –, iar pădurea aceasta este în pericol. Dacă temperatura globală creşte cu patru grade Celsius în următorii 50 de ani, cum e foarte posibil, atunci întreaga regiune sălbatică a Apalaşilor mai jos de New England ar putea deveni savană. Deja copacii mor într-un număr care nu se cunoaşte exact, dar, oricum, este înspăimîntător de mare. Ulmii şi castanii au dispărut de mult, falnicul tsuga şi cornii înfloriţi sînt pe ducă, iar molizii roşii şi brazii Fraser, hicorii, sorbii şi arţarii argintii i-ar putea urma. În mod clar, dacă exista un moment propice pentru a mă aventura în această sălbăticie unică, acum era acel moment.

Aşa că m-am hotărît s-o fac. Mai nesăbuit, mi-am anunţat intenţia – le-am spus prietenilor şi vecinilor, l-am informat încrezător şi pe editorul meu şi i-am anunţat pe toţi cei care mă cunoşteau. Apoi am cumpărat nişte cărţi şi-am stat de vorbă cu oameni care făcuseră traseul pe de-a-ntregul sau parţial şi treptat am ajuns să-mi dau seama că asta era cu mult peste – cu mult peste – tot ceea ce mai încercasem pînă atunci.

Aproape toţi cei cu care am vorbit ştiau vreo poveste înspăimîntătoare în care era vorba despre o cunoştinţă naivă ce pornise pe traseul ăsta plină de speranţe şi cu bocanci noi şi se întorsese împleticindu-se după două zile, cu un linx bine ancorat în cap sau picurîndu-i sînge dintr-o mînecă goală şi şoptind cu glas răguşit „Ursul!” înainte de a se cufunda într-un leşin chinuit.

Pădurile erau pline de pericole – şerpi cu clopoţei, mocasini de apă şi cuiburi de şerpi-mocasini; lincşi, urşi, coioţi, lupi şi mistreţi; ţărănoi ţăcăniţi, dezechilibraţi de cantităţile enorme de rachiu de porumb contrafăcut şi generaţiile de sex complet neortodox; sconşi, ratoni şi veveriţe turbate; furnici de foc nemiloase şi nesătula muscă neagră; iederă otrăvitoare, scumpie, salamandre veninoase; chiar şi cîte un elan rătăcit, înnebunit fără cale de scăpare de un vierme parazit care-şi face cuib în creierul lui şi-l ameţeşte în aşa hal, încît acesta se apucă să-i fugărească pe bieţii drumeţi pe pajişti izolate şi însorite pînă la lacurile glaciare.

Ţi se pot întîmpla lucruri de-a dreptul de neînchipuit acolo. Am auzit de un tip care ieşise din cort să se pişe în toiul nopţii şi atunci s-a năpustit asupra lui o bufniţă mioapă – ultima dată cînd bărbatul şi-a văzut scalpul, acesta atîrna în nişte gheare frumos conturate pe fundalul lunii pline – şi de o tînără care a fost trezită din somn simţind o gîdilitură unduitoare pe burtă, iar cînd s-a uitat în sacul de dormit, a văzut un şarpe-mocasin cuibărindu-se la cald, între picioarele ei. Am auzit patru poveşti diferite (relatate de fiecare dată cu chicoteli) despre turişti şi urşi care au împărţit acelaşi cort pentru cîteva momente pline de confuzie şi agitaţie; despre oameni care au fost pulverizaţi pe neaşteptate („N-a mai rămas din el decît o urmă de arsură”) de fulgere de mărimea unui om, prinşi fiind de vreo furtună stîrnită din senin pe o creastă mai înaltă; despre corturi strivite de copaci sau purtate în prăpăstii de şuvoaie de ploaie şi paraşutate în văi adînci sau înghiţite de vreo viitură puternică; despre drumeţi fără număr a căror ultimă experienţă a fost un cutremur însoţit de gîndul năucitor: „Şi acum ce p...”.

Dacă citeam nişte cărţi uşoare de aventuri, nu-mi trebuia prea multă imaginaţie ca să-mi închipui împrejurări în care aş fi fost înconjurat de lupi care, îmboldiţi de foame, se apropie tot mai mult, m-aş fi împleticit şi mi-aş fi sfîşiat hainele de pe mine fiind muşcat de furnici de foc sau aş fi încremenit la vederea unei tufe însufleţite înaintînd spre mine, ca o torpilă prin apă, înainte să fiu dat de-a berbeleacul de un mistreţ mare cît o canapea, cu nişte ochi reci ca nişte mărgele, un guiţat sfredelitor şi o poftă neostoită să muşte din carnea rozalie, grăsuţă şi molcuţă de orăşean.

Apoi, în pădure mai pîndeau şi toate bolile lumii – Giardia lamblia, encefalita ecvină de est, febra pătată a Munţilor Stîncoşi, boala Lyme, Helicobacter pylori, Ehrlichia chaffeensis, schistosomiazis, bruceloză şi shigelloză, ca să nu dau decît cîteva exemple. Encefalita ecvină de est, cauzată de pişcătura unui ţînţar, atacă creierul şi sistemul nervos central. Dacă eşti foarte norocos, poţi spera să-ţi petreci restul vieţii proptit într-un scaun cu o baveţică la gît, dar de regulă este letală. Nu există nici un leac cunoscut. Nu mai puţin impresionantă e şi boala Lyme, care se transmite prin muşcătura unei căpuşe mai mici decît gămălia unui ac. Dacă nu e depistată, poate persista în stare latentă în corpul uman ani de-a rîndul înainte să explodeze într-un caleidoscop de boli. Boala asta e pentru cel care vrea să experimenteze totul. Simptomele încep cu dureri de cap, oboseală, febră, frisoane, dificultăţi de respiraţie, ameţeală şi dureri crunte în extremităţi, apoi continuă cu aritmii cardiace, paralizie facială, spasme musculare, deficienţe mentale severe, pierderea controlului asupra funcţiilor fiziologice şi – deloc surprinzător în situaţia dată – depresie cronică.

Apoi mai e şi familia de organisme, despre care se cunoaşte foarte puţin, a hantavirusurilor, care colcăie în aburul microscopic de deasupra fecalelor şoarecilor şi şobolanilor şi ajung în sistemul respirator uman prin aspirarea de către ghinionistul ce-şi vîră nasul prea aproape de ele – să zicem, întinzîndu-se să doarmă într-un loc de unde tocmai au zbughit-o nişte şoareci infectaţi. În 1993, un singur focar de hantavirus a omorît 32 de oameni în sud-vestul Statelor Unite, iar în anul următor boala a făcut prima victimă pe Appalachian Trail, cînd un excursionist a contractat-o după ce a dormit într-un „adăpost infestat de rozătoare”. (Toate adăposturile de pe traseu sînt infestate de rozătoare.) Dintre virusuri, numai cel al rabiei, Ebola şi HIV sînt cu siguranţă letale. Nici în aceste cazuri nu există tratament.

În sfîrşit, pentru că vorbim de America, există şi posibilitatea permanentă de a fi omorît. Din 1974, cel puţin nouă excursionişti – numărul real depinde de sursa pe care o consulţi şi de cum defineşti excursionistul – au fost ucişi pe acest traseu. Două tinere aveau să moară chiar în timp ce eram şi eu acolo.

Din varii motive practice, care în principal au legătură cu iernile lungi şi aspre din nordul statului New England, nu sînt prea multe luni pe an în care traseul poate fi parcurs. Dacă porneşti de la capătul nordic, de la Mount Katahdin din statul Maine, trebuie să aştepţi pînă la sfîrşit de mai sau pînă în iunie să se topească zăpezile. Dacă, în schimb, pleci din Georgia şi te îndrepţi spre nord, trebuie să-ţi programezi excursia în aşa fel încît s-o închei înainte de jumătatea lunii octombrie, cînd reîncep ninsorile. Cei mai mulţi călătoresc de la sud la nord primăvara, perioada ideală pentru a evita arşiţa din toiul verii şi cele mai enervante şi mai contagioase dintre insecte. Intenţia mea era să pornesc din sud la început de martie. Am rezervat şase săptămîni pentru prima etapă.

Interesant este că lungimea Appalachian Trail nu se cunoaşte cu exactitate. Serviciul Parcurilor Naţionale din SUA, care iese în mod constant în evidenţă în diverse moduri îngrijorătoare, reuşeşte într-o singură broşură să spună că lungimea traseului e de 3.468 de kilometri şi de 3.540 de kilometri. În ghidurile oficiale Appalachian Trail, un set de 11 cărţi, fiecare ocupîndu-se de un stat sau de o secţiune anume, apar lungimi diferite – 3.450 de kilometri, 3.455 de kilometri, 3.474 de kilometri şi „peste 3.460 de kilometri”. În 1993, Conferinţa Appalachian Trail, autoritatea de administraţie, a stabilit lungimea potecii ca fiind de exact 3.454,77 kilometri, apoi a schimbat-o pentru vreo doi ani cu formularea mai vagă „peste 3.460 de kilometri”, dar recent a revenit cu o precizie încrezătoare la lungimea de 3.476,50 kilometri. În 1993, trei oameni au parcurs întregul traseu cu o roată de măsurat distanţe, rezultînd lungimea de 3.484,06 kilometri. Cam în aceeaşi perioadă, o măsurătoare atentă bazată pe un set complet de hărţi ale Serviciului de prospectare geologică al Statelor Unite a stabilit că distanţa este de 3.409,07 kilometri.

Sigur e că este un drum lung şi că din orice capăt ai porni nu e uşor. Ca înălţime, vîrfurile de pe Appalachian Trail nu au nimic deosebit – cel mai înalt, Clingmans Dome din Tennessee, ajunge la puţin peste 2.000 de metri –, dar sînt destul de mari şi de multe. Sînt mai mult de 350 de vîrfuri cu înălţimi de peste 1.500 de metri de-a lungul traseului şi încă vreo mie prin preajmă. Într-o săptămînă poţi să traversezi 50 de munţi cît Snowdon1*. În total, îţi ia cam cinci luni şi cinci milioane de paşi ca să străbaţi pe jos traseul de la un capăt la celălalt.

Şi bineînţeles că pe Appalachian Trail trebuie să cari în spate tot ce ai nevoie. Poate părea la mintea cocoşului, dar pentru mine a fost puţin şocant să-mi dau seama că această călătorie n-avea să fie nici pe departe ca o plimbare prin Lake District, unde te porneşti dimineaţa cu un rucsac în care ai nişte mîncare la pachet şi un exemplar din Wainwright, iar la sfîrşitul zilei cobori de pe dealuri şi te retragi într-un han primitor. Aici dormi sub cerul liber şi-ţi găteşti singur mîncarea. Puţini oameni reuşesc să ia cu ei sub 18 kilograme şi, cînd cari după tine o asemenea greutate, credeţi-mă, nici măcar pentru o clipă n-ai cum să uiţi de ea. Una e să mergi pe jos 3.500 de kilometri şi cu totul altceva să parcurgi aceiaşi 3.500 de kilometri cărînd în spate un şifonier întreg.

*

Prima mea străfulgerare despre cît de descurajatoare avea să fie misiunea asta am avut-o atunci cînd m-am dus la magazinul local, Dartmouth Co-Op, ca să-mi cumpăr echipamentul. Fiul meu tocmai ce se angajase part-time acolo, aşa că primisem indicaţii stricte să mă port frumos. Mai concret, nu trebuia să spun sau să fac vreo tîmpenie, să probez ceva care ar fi presupus să-mi arăt burta, să spun „Îţi baţi joc de mine?” cînd voi fi informat cu privire la preţul vreunui produs, să fiu ostentativ de neatent cînd vînzătorul îmi va explica procedura corectă de întreţinere sau îngrijire a unui produs şi, mai presus de orice, să nu probez ceva aiurea, cum ar fi o căciulă de schi de damă, încercînd să par amuzant.

Mi s-a spus să-l caut pe Dave Mengle, pentru că el însuşi făcuse o bună bucată a traseului pe jos şi era un fel de enciclopedie ambulantă în privinţa activităţilor în aer liber. Mengle, un tip amabil şi respectuos, putea vorbi probabil patru zile cap-coadă, cu pasiune, despre orice aspect privind echipamentul de drumeţie.

N-am mai fost niciodată atît de impresionat şi de uluit în acelaşi timp. Am petrecut o după-amiază întreagă cotrobăind prin produsele lui. Îmi spunea lucruri de genul:

— Ei bine, cortul ăsta are o folie exterioară de pînză groasă de 70 de denieri, rezistentă la abraziune şi cu ţesătură antirupere. În schimb, şi voi fi sincer cu tine în privinţa asta – şi se apleca spre mine şi-mi vorbea mai încet, pe un ton grav şi sincer, de parcă mi-ar fi mărturisit că ar fi fost surprins cîndva într-o toaletă publică cu un marinar –, tivurile sînt mai degrabă cusute simplu, nu prinse cu benzi în bie, şi are gura cam strîmtă.

Cred că, întrucît i-am pomenit de faptul că am făcut ceva drumeţii în Anglia, el a presupus că mă pricep cît de cît. N-am vrut să-l îngrijorez sau să-l dezamăgesc, aşa că, atunci cînd îmi punea întrebări de genul „Ce părere ai despre beţele de cort din fibră de carbon?”, dădeam din cap cu un mormăit trist, în semn de recunoaştere a faptului că părerile asupra acestei veşnic spinoase probleme sînt împărţite, şi spuneam:

— Ştii, Dave, n-am reuşit niciodată să mă decid în privinţa asta – tu ce crezi?

Am dezbătut împreună şi am reflectat cu multă seriozitate la meritele relative ale chingilor laterale de compresie, ale buzunarelor cu capac, ale buzunarelor pentru colţari, la diferenţele dintre sistemele de transfer al greutăţii, sistemele de ventilaţie, plasele suspendate şi ceva care se numea proporţia decupajului occipital. Am făcut asta cu fiecare obiect. Pînă şi în privinţa unui set de gătit din aluminiu am vorbit despre greutate, compactitate, dinamică termică şi utilitate generală, care-ţi pot ţine mintea ocupată ore în şir. Printre toate astea am vorbit mult şi despre drumeţii în general, cel mai mult despre riscuri precum căderi de stînci, întîlniri cu urşi, primusuri explodate şi muşcături de şarpe, pe care el le-a descris cu ochii umeziţi de un soi de înduioşare, înainte să revină la subiect.

Pe lîngă toate astea, a vorbit mult despre greutate. Mie mi s-a părut un fleac căruia i se acordă prea multă importanţă să alegi un sac de dormit în loc de altul doar pentru că cîntăreşte cu 85 de grame mai puţin, dar, pe măsură ce echipamentul se tot aduna în jurul nostru, am început să înţeleg cum gramele se transformă în kilograme. Nu mă aşteptasem să cumpăr atît de multe lucruri – aveam deja bocanci, un briceag milităresc şi o husă din plastic pentru hartă, care se atîrnă de gît cu un şnur, aşa că îmi închipuisem că stăteam destul de bine la capitolul ăsta –, dar, cu cît vorbeam mai mult cu Dave, cu atît îmi dădeam mai bine seama că făceam cumpărături pentru o întreagă expediţie.

Cele două mari şocuri au fost că totul era foarte scump – de fiecare dată cînd Dave dispărea în depozit sau se ducea să verifice o clasificare în denieri, eu mă uitam pe furiş la preţuri şi mă îngrozeam – şi că fiecare articol de echipament părea să aibă nevoie de alt articol de echipament. Dacă îţi cumpărai un sac de dormit, aveai nevoie şi de un sac de compresie. Acesta costa 29 de dolari. Mi se părea ceva tot mai greu de digerat.

Cînd, după multă chibzuinţă serioasă, m-am decis asupra unui rucsac – un Gregory foarte scump, ultimul răcnet, adică genul acela de lucru pentru care nu are sens să te zgîrceşti –, mi-a spus:

— Şi-acum ce fel de curele vrei pentru ăsta?

— Poftim? am întrebat eu, dîndu-mi deodată seama că mă aflam în pragul acelei boli cunoscute sub numele de surmenaj al cumpărătorului.

Nu aveam de gînd să spun voios: „Dă-mi vreo şase din alea, Dave. A, iau şi opt din astea – la naiba, pune 12. Că doar o viaţă avem, nu?”. Mormanul de provizii care adineauri arăta plăcut de abundent şi palpitant – toate noi, toate ale mele! – părea dintr-odată împovărător şi extravagant.

— Curele, mi-a explicat Dave. Ştii, din alea ca să-ţi legi sacul de dormit şi alte lucruri.

— Dar nu se vinde cu tot cu curele? am spus eu pe alt ton, mai calm.

— A, nu.

Şi-a aruncat privirea spre un perete cu produse şi şi-a dus un deget la nas.

— Evident, o să ai nevoie şi de o husă de ploaie.

Am clipit.

— O husă de ploaie? De ce?

— Ca să fie apărat de ploaie.

— Rucsacul nu e impermeabil?

S-a strîmbat ca şi cînd ar fi făcut o distincţie extrem de delicată.

— Ei bine, nu chiar sută la sută...

Asta mi s-a părut din cale-afară.

— Pe bune? Producătorului nu i-a dat prin cap că oamenii s-ar putea să vrea să-şi ia rucsacurile cu ei afară din cînd în cînd? Poate chiar să meargă în drumeţie cu ele. Şi, oricum, cît costă rucsacul ăsta?

— 250 de dolari.

— 250 de dolari! Îţi baţi joc – dar m-am oprit şi-am schimbat tonul. Dave, vrei să spui că eu dau 250 de dolari pe un rucsac care nu are curele şi nu e nici impermeabil?

A încuviinţat din cap.

— Măcar are fund?

Mengle a zîmbit jenat. Nu-i stătea în fire să critice sau să devină agasat în lumea bogată şi promiţătoare a echipamentelor de camping.

— Curele avem în şase culori diferite, s-a oferit el să mă ajute.

Pînă la urmă am cumpărat echipament cît să pot angaja cu normă întreagă un sat de şerpaşi – un cort de trei sezoane, o saltea de dormit autogonflabilă, oale şi cratiţe care se pun unele-n altele, tacîmuri pliabile, farfurie şi cană de plastic, un complicat purificator de apă acţionat de o pompă, saci de compresie de toate culorile, bandă de etanşare, trusă de petice, sac de dormit, cordeline, bidoane pentru apă, pelerină de ploaie, chibrituri rezistente la apă, husă protectoare pentru rucsac, un breloc busolă/termometru cam de fiţe, un primus pliabil care, sincer, părea periculos, o butelie de gaz şi încă una de rezervă, o lanternă hands-free pe care o porţi pe cap ca pe o lampă de miner (asta mi-a plăcut foarte mult), un cuţitoi cu care să omor urşi şi ţărănoi, izmene şi bluze termice, patru bentiţe şi multe alte lucruri, pentru unele trebuind să mă întorc şi să întreb la ce foloseau exact. Am spus stop cînd a venit vorba să cumpăr o folie de sol de firmă care costa 59,95 dolari, ştiind că puteam să iau cu cinci dolari o prelată pentru gazon de la K-mart. Am refuzat şi o trusă de prim-ajutor, o trusă de cusut, o trusă pentru muşcături de şarpe, un fluier care costa 12 dolari şi o lopăţică portocalie din plastic cu care să-ţi îngropi fecalele, pe motiv că acestea nu erau necesare, că erau prea scumpe sau de-a dreptul ridicole. Lopata portocalie în special părea să strige: „Ageamiu! Pămpălău! La o parte, vine dl Bobocel!”.

Apoi, ca să termin odată şi să-mi iau de-o grijă, m-am dus la librăria locală şi mi-am cumpărat cărţi – Ghidul excursionistului, La pas pe Appalachian Trail, mai multe cărţi despre animale şi plante sălbatice şi despre ştiinţele naturii, o istorie geologică a traseului scrisă de un autor cu un nume delicios, V. Collins Chew, şi setul complet, mai sus menţionat, al ghidurilor Appalachian Trail, constînd în 11 volume broşate şi 59 de hărţi de diferite mărimi, stiluri şi scări, acoperind întreaga potecă, de la Springer Mountain la Mount Katahdin, la preţul ambiţios de 233,45 dolari setul. Cînd mă îndreptam spre ieşire, am zărit o carte intitulată Cînd atacă ursul: despre cauze şi cum să-l evităm, am deschis-o la întîmplare, am dat peste fraza „Acesta e un exemplu elocvent al tipului de incident în care un urs negru vede o persoană şi decide să încerce s-o omoare şi s-o mănînce” şi-am pus-o şi pe asta în coşul de cumpărături.

Am dus toate astea acasă şi le-am cărat la subsol făcînd mai multe drumuri. Erau atît de multe lucruri, aproape toate fiindu-mi nefamiliare din punct de vedere tehnologic, încît treaba asta părea deopotrivă palpitantă şi descurajatoare, dar mai mult descurajatoare. Mi-am pus pe cap lanterna frontală, de-al dracului, am scos cortul din husa lui de plastic şi l-am montat pe podea. Am desfăcut salteaua de dormit autogonflabilă şi-am împins-o înăuntru, apoi noul sac de dormit. Apoi m-am tîrît înăuntru şi am stat acolo destul de mult ca să probez spaţiul acela complet nou pentru mine, scump, închis, cu un miros nou, ciudat, care avea să devină curînd casa mea departe de casă. Am încercat să-mi imaginez că stau întins nu într-un subsol, lîngă huruitul reconfortant, prietenos şi blînd al cazanului de încălzire, ci afară, într-o trecătoare din nişte munţi înalţi, ascultînd zgomotul vîntului şi al copacilor, urletul singuratic al unor făpturi ca nişte cîini, şoapta aspră cu accent de muntean din Georgia spunînd: „Hei, Virgil, am dat de unul aici. Mai ştiţi unde-i frînghia?”. Dar n-am putut.

Nu mă mai aflasem într-un astfel de spaţiu de pe vremea cînd îmi făceam ascunzători din pături şi mese pliabile, pe la 9 ani. Era destul de confortabil şi, odată ce te obişnuiai cu mirosul – despre care am crezut, în naivitatea mea, că în timp va dispărea – şi cu faptul că materialul făcea ca totul în interior să capete o nuanţă verzuie, bolnăvicioasă, ca lumina pe care o emite ecranul radarului, nu era chiar aşa de rău. Poate puţin claustrofobic, mirosind cam ciudat, dar intim şi rezistent.

N-avea să fie aşa de rău, mi-am spus. Dar în secret ştiam că mă înşelam.

1* Snowdon este cel mai înalt munte din Ţara Galilor, cu o altitudine de 1.085 de metri (n. tr.).

Capitolul 2

În după-amiaza zilei de 5 iulie 1983, trei supraveghetori adulţi şi un grup de copii şi-au instalat tabăra într-un loc bine-cunoscut de lîngă Lacul Canimina, în înmiresmata pădure de pini din vestul Québecului, la vreo 130 de kilometri nord de Ottawa, în parcul provincial La Vérendrye. Au pregătit cina şi după aceea, aşa cum spune la manual, şi-au sigilat mîncarea într-o pungă şi-au dus-o în pădure la vreo 30 de metri mai încolo, unde au agăţat-o deasupra solului între doi copaci, ca să nu ajungă urşii la ea.

Pe la miezul nopţii, un urs negru a început să dea tîrcoale taberei, a ochit punga cu mîncare şi-a dat-o jos urcîndu-se în unul din copaci şi rupînd o creangă. A furat mîncarea şi a plecat, dar s-a întors peste o oră, de data asta intrînd în tabără, atras de mirosul ademenitor de mîncare gătită care intrase în hainele şi părul excursioniştilor, în sacii lor de dormit şi în materialul corturilor. Avea să fie o noapte lungă pentru grupul de la Canimina. Ursul a intrat în tabără de trei ori între miezul nopţii şi 3.30 dimineaţa.

Imaginaţi-vă, dacă vreţi, cum e să stai singur pe întuneric, întins într-un cort micuţ, despărţit de aerul rece al nopţii doar de cîţiva microni de nailon tremurător, ascultînd cum un urs de 200 de kilograme umblă prin preajmă. Imaginaţi-vă că îl auziţi cum mormăie încet şi adulmecă cine ştie ce, că auziţi zăngănitul caserolelor răvăşite şi clefăiturile ursului, paşii lui apăsaţi şi respiraţia grea, fîşîitul cortului cînd îl atinge în trecere. Imaginaţi-vă şuvoiul fierbinte de adrenalină, furnicăturile acelea neplăcute de pe braţe atunci cînd, brusc, împinge brutal cu botul la baza cortului, fragilul vostru adăpost care se zgîlţîie alarmant atunci cînd cotrobăie prin rucsacul pe care l-aţi rezemat negijent la intrarea în cort – şi vă aduceţi dintr-odată aminte că în buzunar este un baton de Snickers. Urşilor tare le mai place Snickers, aşa aţi auzit.

Iar mai apoi gîndul negru – o, Doamne! – că poate aţi luat batonul de Snickers înăuntru şi că e pe undeva pe-aici, la picioarele voastre sau sub voi – o, la naiba, aici e! Capul mormăitor împunge încă o dată cortul, de data asta aproape de umerii voştri. Se clatină şi mai tare. Apoi linişte, o linişte foarte lungă, şi – stai, şşşşşt... da! – sentimentul de eliberare imposibil de exprimat în cuvinte, atunci cînd vă daţi seama că ursul s-a retras spre celălalt capăt al taberei sau s-a întors în pădure, tîrşîindu-şi picioarele. Vă spun de pe-acum. Eu n-aş putea suporta asta.

Imaginaţi-vă aşadar cum trebuie să fi fost pentru bietul David Anderson, de 12 ani, cînd, la 3.30 dimineaţa, la a treia incursiune, dintre toate corturile, al său a fost sfîşiat deodată, dintr-o lovitură, cu ghearele, iar ursul, înnebunit de mirosul intens, omniprezent de hamburger, şi-a înfipt adînc colţii într-un membru care se trăgea înapoi şi l-a tîrît prin tabără şi apoi în pădure pe băiat, care ţipa şi dădea din mîini şi din picioare. În cele cîteva momente cît le-a luat celorlalţi excursionişti să iasă din echipament – şi imaginaţi-vă cum e să ieşi din sacul de dormit care a devenit dintr-odată voluminos, să pui mîna pe o lanternă şi pe ceva ce poate fi folosit drept bîtă, să desfaci fermoarul cortului cu degete neputincios de neîndemînatice şi să iei urma animalului –, în acele cîteva momente, bietul David Anderson era deja mort.

Acum imaginaţi-vă că citiţi o carte de non-ficţiune plină de asemenea poveşti – poveşti adevărate relatate la rece – chiar înainte de-a porni singur într-o drumeţie în sălbăticia Americii de Nord. Cartea la care mă refer este Cînd atacă ursul: despre cauze şi cum să-l evităm, scrisă de un profesor canadian pe nume Stephen Herrero. Dacă mai e şi altceva de adăugat pe acest subiect, în cazul ăsta chiar nu vreau să ştiu. În nopţile lungi de iarnă din New Hampshire, în vreme ce zăpada se aşeza în troiene afară, iar nevastă-mea dormea liniştită lîngă mine, eu stăteam în pat cu ochii cît cepele, citind relatări detaliate despre oameni muşcaţi prin sacul de dormit, traşi jos din copaci, ba chiar urmăriţi fără nici un zgomot (nu ştiam că aşa ceva era posibil!) în timp ce se plimbau neştiutori pe poteci acoperite de frunze sau îşi răcoreau picioarele în pîrîiaşe de munte. Oameni a căror unică greşeală fatală a fost să-şi dea pe păr cu o picătură de gel parfumat, să mănînce carne suculentă, să-şi pună în buzunarul de la tricou un baton de Snickers pentru mai tîrziu, să facă sex, eventual să aibă menstruaţie sau orice amănunt care a stîrnit simţurile olfactive ale unui urs înfometat. Ori, că tot veni vorba, a căror greşeală fatală a fost pur şi simplu că au avut foarte, foarte mult ghinion – la o cotitură au dat nas în nas cu un mascul morocănos care bloca poteca, scuturînd din cap, ori au intrat fără să-şi dea seama pe teritoriul unui urs prea bătrîn sau prea leneş ca să vîneze o pradă mai iute.

E important să menţionez fără întîrziere că există puţine şanse ca un urs să atace pe Appalachian Trail. În primul rînd, ursul american cu adevărat înspăimîntător, grizzly – Ursus horribilis, cum a fost atît de inspirat şi de corect denumit –, nu-şi are habitatul la est de Mississippi, ceea ce e o veste bună, pentru că urşii grizzly sînt mari, puternici şi cumplit de irascibili. Cînd Lewis şi Clark s-au aventurat în sălbăticie, au descoperit că nimic nu-i speria mai tare pe indieni ca ursul grizzly, şi pe bună dreptate, din moment ce puteai ciurui un grizzly cu săgeţi – pînă arăta ca un porc spinos – şi el tot se apropia de tine. Pînă şi Lewis şi Clark, cu tot cu puştile lor mari, au fost uluiţi şi tulburaţi de faptul că poţi să tragi asupra unui grizzly o salvă de gloanţe fără să-l clinteşti din loc.

Herrero relatează un incident care ilustrează bine natura aproape indestructibilă a unui grizzly. E vorba despre un vînător profesionist din Alaska pe nume Alexei Pitka, care a urmărit prin zăpadă un mascul mare şi în cele din urmă l-a răpus cu un glonţ bine ţintit, drept în inimă, trăgînd cu o puşcă de calibru mare. Probabil că Pitka ar fi trebuit să aibă cu el un cartonaş pe care să scrie: „Întîi asigură-te că ursul e mort. Abia apoi lasă arma jos”. S-a apropiat precaut şi a aşteptat un minut sau două să vadă dacă ursul mai face vreo mişcare, iar cînd a constatat că nu mai mişcă, a rezemat arma de un copac – mare greşeală – şi s-a apropiat ca să-şi revendice premiul. Numai bine ce-a ajuns, că ursul s-a ridicat brusc, şi-a înfipt colţii în capul lui Pitka, ca şi cum l-ar fi sărutat pătimaş, şi dintr-o singură smucitură i-a smuls faţa.

În mod miraculos, Pitka a supravieţuit. „Nu ştiu de ce am rezemat de copac blestemata aia de puşcă”, a spus el mai tîrziu. De fapt, a spus: „Mrffff mmmpg nnnmmm mffffffn”, căci nu mai avea buze, dinţi, nas, limbă sau altceva din aparatul vocal.

Dacă o fi să mă lovească cu labele şi să mă muşte pe mine vreun urs – iar asta, cu cît citeam mai mult, cu atît mi se părea întru totul posibil –, o să fie un urs negru, Ursus americanus. Există cel puţin 500.000 de urşi negri în America de Nord, posibil chiar 700.000. Sînt cu precădere întîlniţi pe dealurile străbătute de Appalachian Trail (adesea ei chiar folosesc poteca, pentru că e mai uşor de mers), iar numărul lor e în creştere. În schimb, nu sînt mai mult de 35.000 de urşi grizzly în toată America de Nord şi doar 1.000 pe teritoriul Statelor Unite, îndeosebi în şi în jurul Parcului Naţional Yellowstone. Din cele două specii, ursul negru e în general mai mic (deşi asta este, în mod categoric, o caracteristică relativă; un mascul poate ajunge pînă la 300 de kilograme) şi, fără îndoială, mai rezervat.

Urşii negri atacă rareori. Dar problema e că uneori mai şi atacă. Toţi urşii sînt agili, şireţi şi extrem de puternici şi le este mereu foame. Dacă vor să te omoare şi să te mănînce, o pot face, cam oricînd au chef. Asta nu se întîmplă prea des, dar – şi asta e şi partea cea mai importantă – o singură dată este suficient.

Herrero se străduieşte să accentueze faptul că, raportat la numărul lor, atacurile urşilor negri sînt rare. În 80 de ani, pînă în 1980, a descoperit doar 23 de cazuri confirmate de oameni ucişi de urşi negri (aproximativ jumătate din numărul celor ucişi de urşi grizzly), iar majoritatea acestora erau localizate mai spre vest sau în Canada. În New Hampshire nu s-a mai înregistrat vreun caz de atac fatal neprovocat asupra oamenilor din 1784. În Vermont, nu s-a întîmplat niciodată.

Îmi doream foarte mult ca toate aceste asigurări să mă calmeze, dar n-am ajuns niciodată să am atîta încredere. După ce observă că doar 500 de persoane au fost atacate şi rănite de urşi negri între 1960 şi 1980 – 25 de atacuri pe an la o populaţie de urşi de peste jumătate de milion de exemplare –, Herrero adaugă că multe dintre rănile provocate nu au fost grave. „Rana tipică provocată de ursul negru”, scrie el binevoitor, „e minoră şi de obicei implică doar cîteva zgîrieturi sau muşcături uşoare”.

Mă scuzaţi, dar ce înseamnă, mai precis, o muşcătură uşoară? Vorbim de o trîntă din joacă şi de nişte ciupituri nevinovate? Nu prea cred. Iar numărul ăsta de 500 de atacuri dovedite e chiar atît de mic, dacă avem în vedere cît de puţini oameni se aventurează în pădurile din America de Nord? Şi cît de naiv poate fi cineva ca să se încreadă în informaţia conform căreia în ultimii 200 de ani nici un urs n-a omorît vreun om în Vermont sau New Hampshire? Asta nu s-a întîmplat pentru că urşii ar fi semnat vreun tratat. Asta nu înseamnă că nu poate să-i apuce vreo mică criză de furie chiar mîine.

Aşa că hai să ne imaginăm că un urs ne atacă în sălbăticie. Ce ar trebui să facem? E interesant că strategiile sugerate sînt diametral opuse pentru grizzly şi pentru ursul negru. În cazul unui grizzly, ar trebui să te îndrepţi spre un copac înalt, deoarece urşii aceştia nu sînt prea buni căţărători. Dacă nu este un copac prin preajmă, atunci ar trebui să te retragi încetişor, evitînd să te uiţi în ochii lui. Toate cărţile spun că, dacă un grizzly se ia după tine, în nici un caz nu ar trebui să fugi. E genul de sfat pe care ţi-l dă cineva care stă în faţa unei tastaturi. Credeţi-mă, dacă eşti într-un spaţiu deschis, fără nici o armă şi cu un grizzly pe urmele tale, fugi! De ce nu? Cel puţin, vei avea ceva de făcut în ultimele tale şapte secunde de viaţă. În orice caz, cînd te ajunge din urmă, ceea ce în mod sigur se va întîmpla, ar trebui să te arunci la pămînt şi să faci pe mortul. E posibil ca ursul grizzly să muşte dintr-un membru inert vreo cîteva minute, dar în general îşi pierde interesul şi pleacă. Însă, în cazul urşilor negri, degeaba faci pe mortul, căci ei muşcă din tine pînă cînd nu prea mai contează dacă îţi pasă sau nu. De asemenea, e o prostie şi să te urci într-un copac, deoarece urşii negri sînt căţărători abili şi, aşa cum observă Herrero sec, vei ajunge să te lupţi cu ursul în copac.

Pentru a alunga un urs negru agresiv, Herrero sugerează să faci multă gălăgie, să izbeşti oale şi tigăi unele de altele, să arunci cu beţe şi cu pietre şi „să alergi spre urs”. (Da, sigur. Matale primul, domnule profesor.) În acelaşi timp, adaugă el judicios, aceste tactici ar putea „pur şi simplu să-l întărîte”. Mda, mersi! În alt loc sugerează că excursioniştii ar trebui să facă gălăgie din cînd în cînd – să cînte un cîntec, de pildă – pentru a-i înştiinţa pe urşi de prezenţa lor, pentru că e mai probabil ca un urs luat prin surprindere să se înfurie, dar cîteva pagini mai încolo avertizează că „poate fi periculos să faci zgomot”, din moment ce acest lucru ar putea atrage un urs înfometat care, altfel, ar putea să nu te observe.

Adevărul e că nimeni nu-ţi poate spune ce să faci. Urşii sînt imprevizibili, iar ceea ce funcţionează într-o situaţie anume s-ar putea să nu funcţioneze în alta. În 1973, doi adolescenţi, Mark Seeley şi Michael Whitten, făceau o drumeţie în Yellowstone cînd, fără să-şi dea seama, s-au nimerit între o ursoaică şi puii ei. Nimic nu o îngrijorează şi o isterizează mai mult pe o ursoaică decît nişte oameni care se pun între ea şi puii ei. Furioasă, s-a întors spre ei şi a început să-i fugărească – în ciuda mersului său caraghios, un urs se poate deplasa cu o viteză de pînă la 55 de kilometri pe oră –, iar cei doi băieţi s-au urcat în nişte copaci. Ursoaica s-a suit în copacul în care era Whitten, l-a prins cu colţii de piciorul drept şi, încet şi cu răbdare, l-a tras jos de pe ramura unde se cocoţase. (Mi se pare mie sau simţiţi cum unghiile zgîrie scoarţa copacului?) Jos, a început să-l sfîşie pe-ndelete. Într-o încercare de a-i distrage ursoaicei atenţia de la prietenul său, Seeley a ţipat la ea, iar fiara s-a dus şi l-a tras şi pe el jos din copac. Cei doi tineri au făcut pe mortul – exact ceea ce nu trebuiau să facă, potrivit instrucţiunilor din toate manualele –, iar ursoaica a plecat.

N-o să spun că am devenit obsedat de toate astea, dar mi-au ţinut mintea destul de ocupată în lunile cît am aşteptat să vină primăvara. Spaima mea cea mai mare – scenariul realist care m-a ţinut noapte de noapte cu ochii holbaţi la umbrele proiectate de copaci pe tavanul dormitorului – era să fiu nevoit să stau singur într-un cort mic, într-o sălbăticie neagră ca smoala, ascultînd cum un urs caută de mîncare pe-afară şi întrebîndu-mă ce intenţii are. Eram fascinat în mod special de o fotografie din cartea lui Herrero, făcută cu bliţ noaptea tîrziu de un excursionist într-un loc de campare din vest. Fotografia surprindea patru urşi negri dînd tîrcoale unei pungi cu mîncare atîrnate la înălţime. Urşii erau, în mod evident, surprinşi de bliţ, dar nici pe departe alarmaţi. Nu mărimea sau comportamentul urşilor mă îngrijorau – arătau aproape comic de paşnici, ca patru tipi cărora li se agăţase frisbee-ul într-un copac –, ci numărul lor. Pînă atunci nu-mi trecuse prin minte că urşii ar putea să patruleze în grupuri. Ce naiba aş face dacă ar veni patru urşi lîngă cortul meu?

Păi, aş muri, bineînţeles. Aş face pe mine, la propriu. Mi-ar ieşi sfincterul din fund ca acele suflători de hîrtie pe care le primeşti la petrecerile copiilor – aş îndrăzni să spun chiar că ar scoate şi un trîmbiţat vesel – şi aş sîngera pînă aş muri în sacul meu de dormit.

Cartea lui Herrero a fost scrisă în 1985. De atunci, potrivit unui articol din The New York Times, atacurile urşilor în America de Nord au sporit cu 25%. Articolul mai menţiona că este mai probabil ca urşii să atace în primăvara de după un an în care nu prea s-au făcut fructe de pădure. Nu-mi plăcea cum sună toate astea.

Apoi mai existau toate problemele şi pericolele speciale pe care le implică singurătatea. Eu încă am apendicele şi alte organe care ar putea să-mi plesnească sau să-mi crape în sălbăticia pustie. Ce m-aş face în cazul ăsta? Dacă o să cad de pe vreo stîncă şi-mi rup spinarea? Dacă rătăcesc poteca din pricina vreunui viscol sau a ceţii, dacă îmi sare la gît un şarpe veninos sau, traversînd un rîu, îmi pierd echilibrul păşind pe nişte pietre lunecoase acoperite de muşchi şi îmi sparg capul? Te poţi îneca şi în zece centimetri de apă. Poţi să mori din cauza unei glezne scrîntite. Nu, nu-mi plăcea nimic din toate astea.

De Crăciun, am trimis multe felicitări, invitîndu-i în acelaşi timp pe oameni să mă însoţească în drumeţie, măcar o parte din drum. Bineînţeles, nu mi-a răspuns nimeni. Apoi, într-o zi de la sfîrşitul lui februarie, în prag de plecare, am primit un telefon. Mă suna un fost coleg de şcoală, Stephen Katz. Crescuserăm împreună în Iowa, dar cam pierdusem legătura cu el. Aceia dintre voi care au citit Neither Here Nor There se poate să-şi amintească de Katz ca fiind tovarăşul meu de drum cînd am călătorit prin Europa. În cei 25 de ani care au trecut de-atunci, ne mai întîlniserăm de trei sau patru ori cînd am mai mers pe acasă, dar în rest nu l-am mai văzut.

— Am tot ezitat să te sun, a spus el rar.

Părea să-şi caute cuvintele.

— Dar treaba asta cu Appalachian Trail – crezi că aş putea să vin cu tine?

Nu-mi venea să cred.

— Vrei să vii cu mine?

— Dacă e o problemă, înţeleg.

— Nu, i-am spus. Nu, nu, nu, eşti bine-venit. Eşti extrem de bine-venit.

— Serios?

A părut să se însenineze.

— Bineînţeles.

Chiar nu-mi venea să cred. Nu aveam să fiu nevoit să merg singur. Am ţopăit de bucurie. Nu aveam să fiu nevoit să merg singur.

— Nici nu pot să-ţi spun cît de bine-venit vei fi.

— A, grozav, a spus el vădit uşurat. Am crezut că poate nu vrei să mă iei şi pe mine, a adăugat apoi, pe un ton confesiv.

— Cum aşa?

— Pentru că, ştii tu, încă îţi datorez 600 de dolari de la excursia din Europa.

— O, Doamne, în nici un caz – îmi eşti dator cu 600 de dolari?

— Să ştii că o să ţi-i dau înapoi.

— Ei, am spus eu, lasă.

Nu-mi aminteam despre ce 600 de dolari vorbea. Nu mai scutisem pe nimeni de o datorie aşa de mare pînă atunci şi mi-a trebuit un moment ca să rostesc cuvintele.

— Ascultă, nu-i bai. Hai în drumeţie cu mine. Eşti sigur că te ţin curelele?

— Absolut.

— Cam în ce formă fizică eşti?

— Foarte bună. Acum merg numai pe jos.

— Serios?

În America, aşa ceva e foarte neobişnuit.

— Păi, mi-au ridicat maşina, de aia.

— A!

Am mai vorbit puţin despre una, alta – despre maică-sa, despre maică-mea, despre Des Moines. I-am povestit puţinul pe care-l ştiam despre traseu şi despre viaţa în sălbăticie care ne aştepta. Am stabilit ca el să vină cu avionul în New Hampshire miercurea următoare, două zile urma să le petrecem pregătindu-ne de drum, după care aveam să pornim. Pentru prima dată după luni de zile m-am simţit foarte încrezător în privinţa aventurii ăsteia. Şi el părea remarcabil de optimist, mai ales pentru cineva care nu era nevoit să facă asta.

Ultimele cuvinte pe care i le-am spus au fost:

— Şi cu urşii cum stai?

— Păi, încă n-au pus laba pe mine!

Aşa mai merge, m-am gîndit eu. Băiat bun, Katz. Băiat bun oricine ar fi dispus să meargă cu mine. După ce-a închis, mi-am dat seama că nu-l întrebasem de ce voia să meargă. Katz era singurul om pe care îl cunoşteam şi care fugea probabil de nişte tipi pe nume Julio sau Mr. Big. În orice caz, nu-mi păsa. Nu aveam să fiu nevoit să merg singur.

Am găsit-o pe nevastă-mea lîngă chiuveta din bucătărie şi i-am dat vestea cea bună. Nu a fost aşa de entuziasmată cum mă aşteptam.

— Te duci în pădure pentru săptămîni în şir cu o persoană pe care abia de-ai văzut-o în ultimii 25 de ani. Sigur te-ai gîndit bine? (De parcă m-aş fi gîndit eu la ceva bine vreodată.) Credeam că în Europa voi doi aţi ajuns să vă călcaţi pe nervi unul pe celălalt.

— Nu.

Nu era tocmai corect.

— Am început prin a ne călca pe nervi. Am ajuns să ne dispreţuim unul pe celălalt. Dar asta s-a întîmplat demult.

Mi-a aruncat o privire neîncrezătoare.

— N-aveţi nimic în comun.

— Ba avem o grămadă în comun. Avem amîndoi 44 de ani. O să vorbim despre hemoroizi şi dureri de şale şi despre cum nu ne putem aminti unde punem lucrurile, iar în următoarea noapte eu o să spun: „Hei, ţi-am povestit despre durerile mele de şale?” şi el o să răspundă: „Nu, nu cred” şi-o s-o ţinem tot aşa. O să fie grozav!

— O să fie îngrozitor.

— Da, ştiu, am spus.

*

Şi iată-mă, şase zile mai tîrziu, stînd în aeroportul din localitate şi privind cum micul avion regional în care era şi Katz ateriza şi se oprea pe pistă la 20 metri de terminal. Bîzîitul elicelor s-a intensificat pentru o clipă, apoi, treptat, s-a domolit şi în cele din urmă s-a oprit, iar uşa cu scară a avionului s-a deschis. Am încercat să-mi amintesc cînd îl văzusem ultima oară. După vara petrecută împreună în Europa, Katz se întorsese în Des Moines şi se dedicase ţelului de a se asigura că Iowa avea o cultură înfloritoare a drogurilor. O ţinuse în petreceri ani în şir, pînă cînd n-a mai avut cu cine, apoi petrecuse de unul singur, în vreun apartament minuscul, în tricou şi boxeri, cu o sticlă, o pungă de marijuana şi un televizor cu antenă de cameră. Acum îmi aminteam că ultima oară cînd îl văzusem a fost cu vreo cinci ani în urmă, într-un restaurant Denny’s, unde o duceam pe mama să luăm micul dejun. El stătea într-un separeu cu un tip cam dus, care arăta de parcă l-ar chema Virgil Starkweather1*, înfulecînd clătite şi din cînd în cînd luînd şi cîte-o înghiţitură pe furiş dintr-o sticlă pusă într-o pungă de hîrtie. Era 8 dimineaţa, iar Katz părea foarte fericit. Întotdeauna era fericit cînd era beat şi era mereu beat.

Două săptămîni după aceea, am auzit mai tîrziu, poliţia l-a găsit într-o maşină cu roţile-n sus, pe un cîmp de lîngă Mingo, atîrnînd în centura de siguranţă, ţinînd încă strîns volanul şi spunînd: „Ce, domnilor poliţişti, e vreo problemă?”. S-a găsit o cantitate mică de cocaină în torpedou, iar el a fost trimis la o închisoare de minimă securitate pentru 18 luni. Cît a stat acolo, a început să frecventeze şedinţele Alcoolicilor Anonimi. Spre surpriza tuturor, inclusiv a sa, de atunci nu se mai atinsese de băutură sau de substanţe ilegale.

După ce a fost eliberat, şi-a găsit o slujbă, s-a reînscris la facultate la seral şi, pentru o vreme, s-a aşezat la casa lui alături de o coafeză pe nume Patty. În ultimii trei ani se străduise să rămînă pe calea cea dreaptă şi – asta am văzut de îndată ce s-a aplecat ca să iasă pe uşa avionului – să facă burtă. Katz era mult mai gras decît ultima dată cînd îl văzusem. Mereu fusese mai durduliu, dar acum arăta ca Orson Welles după o noapte foarte proastă. Şchiopăta puţin şi respira mai greu decît ar fi fost normal după ce a mers pe jos 20 de metri.

— Mamă, ce foame mi-e, a spus el fără nici o introducere şi m-a lăsat să-i iau bagajul de mînă, care imediat mi-a smucit braţul în jos.

— Ce ai în asta? am spus eu gîfîind.

— A, doar nişte benzi şi nişte rahaturi pentru drumeţie. E vreun Dunkin’ Donuts pe undeva pe-aici? N-am mai mîncat nimic din Boston.

— Din Boston? Dar abia ai venit de la Boston.

— Da, trebuie să mănînc ceva cam o dată pe oră, dacă nu, am... cum le zice... spasme.

— Spasme?

Nu ăsta era scenariul revederii pe care mi-l imaginasem. Eu mi-l închipuisem ţopăind pe Appalachian Trail ca o jucărie cu cheiţă răsturnată pe spate.

— Asta de cînd am luat nişte feniletilamină contaminată, acum vreo zece ani. Dar, de obicei, dacă mănînc nişte gogoşi sau ceva, sînt OK.

— Stephen, peste trei zile o să fim în sălbăticie. N-o să găseşti nici o gogoşărie pe-acolo.

A rînjit mîndru.

— M-am gîndit la asta.

Mi-a arătat geanta lui de pe banda rulantă – o ditamai raniţă soldăţească verde – şi m-a lăsat pe mine s-o iau. Cîntărea cel puţin vreo 35 de kilograme. Mi-a văzut uimirea de pe faţă.

— Snickers, mi-a explicat el. O grămadă de Snickers.

Am plecat spre casă, oprindu-ne şi pe la Dunkin’ Donuts. Eu şi soţia mea am stat cu el la masa din bucătărie şi ne-am uitat cum mănîncă cinci gogoşi cu cremă de vanilie şi glazură de ciocolată, pe care le-a udat cu două pahare de lapte. Apoi a spus că vrea să se întindă niţel. I-a luat nu ştiu cîte minute ca să urce scările.

Nevastă-mea s-a uitat la mine cu o privire fără expresie.

— Te rog să nu spui nimic, am zis eu.

După-amiază, după ce Katz s-a odihnit, am fost împreună la Dave Mengle şi i-am luat un rucsac, un cort, un sac de dormit şi tot tacîmul, apoi ne-am dus la K-mart ca să cumpărăm o prelată de gazon, izmene şi alte mărunţişuri. După asta s-a mai odihnit puţin.

A doua zi ne-am dus la supermarket ca să cumpărăm provizii pentru prima săptămînă de drumeţie. Eu habar n-aveam să gătesc, dar Katz îşi purta singur de grijă de mulţi ani şi ştia tot felul de reţete, conţinînd în principal unt de arahide, ton şi paste amestecate împreună într-o cratiţă, pe care a crezut că poate să le aplice fără probleme şi în condiţii de tabără, dar a mai pus multe alte lucruri în căruciorul de cumpărături – patru batoane mari de salam picant, două kile de orez, pachete de biscuiţi de tot felul, făină de ovăz, stafide, bomboane M&Ms, conserve de carne, încă nişte batoane de Snickers, seminţe de floarea-soarelui, biscuiţi graham, fulgi de cartofi, două pungi mari de zahăr brun – astea, a spus el încrezător, erau absolut necesare –, mai multe batoane de carne de vită uscată, vreo două roţi de caşcaval, şuncă la conservă şi toate sortimentele de prăjituri şi gogoşi cleioase, evident neperisabile, produse de o firmă numită Little Debbie.

— Ştii, nu cred că o să putem căra cu noi toate astea, i-am sugerat pe cînd punea în căruţ un cîrnat italian în formă de hamut.

Katz a analizat căruţul încruntat.

— Mda, ai dreptate, a aprobat el. Hai s-o luăm de la capăt.

A abandonat căruciorul acolo şi s-a dus să ia altul. Am mai făcut un tur al magazinului, de data asta încercînd să alegem mai inteligent, dar pînă la urmă tot aveam, în mod clar, prea multe.

Le-am dus pe toate acasă, le-am împărţit şi ne-am apucat să facem bagajele – Katz în dormitor, unde erau şi celelalte lucruri ale lui, eu la comandamentul meu de la subsol. Eu am împachetat vreo două ore, dar nu încăpeau nicicum toate. Am lăsat deoparte cărţile şi agendele şi aproape toate hainele de care mă puteam dispensa şi am încercat tot felul de combinaţii, dar de fiecare dată mai găseam ceva mare şi important lăsat pe dinafară. În cele din urmă am urcat să văd cum se descurcă Katz. Stătea întins pe pat, ascultînd ceva la căşti. Lucrurile lui erau împrăştiate peste tot. Rucsacul era mototolit şi neatins. Pe lîngă urechi se scurgea un susur de muzică ritmată.

— Nu-ţi faci bagajul? l-am întrebat.

— Ba da.

Am aşteptat un minut, gîndindu-mă că o să se ridice, dar nici nu s-a clintit.

— Scuză-mă, Stephen, dar îmi dai impresia că stai degeaba.

— Mda.

— Măcar auzi ce-ţi spun?

— Da, acuşica.

Am oftat şi m-am întors la subsol.

În timpul cinei Katz nu a vorbit prea mult şi după aceea s-a întors în camera lui. Toată seara a fost linişte, dar pe la miezul nopţii, în timp ce noi eram deja în pat, am început să auzim zgomote prin pereţi – tropăieli şi bombăneli, nişte sunete de parcă tîra mobilă pe podea şi scurte izbucniri de furie, presărate cu lungi intervale de linişte. Am luat-o de mînă pe nevastă-mea, neştiind ce să-i spun.

Dimineaţa, am bătut la uşa lui Katz şi în cele din urmă am vîrît capul înăuntru. Dormea îmbrăcat, întins peste aşternuturile făcute vraişte. Salteaua atîrna de pe pat, ca şi cum peste noapte ar fi fost implicat într-o încăierare cu nişte intruşi. Rucsacul lui era plin, dar deschis şi mai erau lucruri împrăştiate aiurea prin toată camera. I-am spus că trebuie să plecăm într-o oră ca să prindem avionul.

— Îhî, a spus.

A coborît după 20 de minute, greoi şi înjurînd printre dinţi. Chiar şi fără să te uiţi, îţi dădeai seama că păşea pieziş şi cu multă grijă, ca şi cum ar fi fost polei pe trepte. Avea în spate rucsacul, de care legase tot felul de lucruri – o pereche de bascheţi soioşi şi ceea ce părea să fie o pereche de ghete elegante, oalele şi tigăile lui, o pungă de la Laura Ashley, evident şutită din dulapul nevesti-mii şi pe care o umpluse cu Dumnezeu ştie ce.

— E tot ce-am putut să fac, a spus el. A trebuit să renunţ la cîteva lucruri.

Am încuviinţat. Şi eu renunţasem la cîteva lucruri – în special la făina de ovăz, care oricum nu-mi place, şi la prăjiturelele Little Debbie care arătau cel mai dezgustător, adică, mai bine zis, la toate.

Soţia mea ne-a dus cu maşina la aeroportul din Manchester, pe viscol, în tăcerea aceea ciudată care precedă o lungă despărţire. Katz a stat în spate şi-a mîncat gogoşi. La aeroport, ea mi-a făcut cadou băţul de drumeţie cioturos pe care mi-l cumpăraseră copiii. Era legat cu o fundă roşie. Îmi venea să izbucnesc în plîns – sau, mai degrabă, să urc în maşină şi s-o tai în timp ce Katz se tot încrunta la bretelele lui noi, cu care încă nu era obişnuit. Ea m-a strîns de braţ, a schiţat un zîmbet şi a plecat.

M-am uitat după ea, apoi m-am îndreptat spre terminal cu Katz. Bărbatul de la check-in s-a uitat la biletele pentru Atlanta şi la bagajele noastre şi a spus – destul de prompt, m-am gîndit eu, pentru cineva care poartă iarna cămaşă cu mînecă scurtă:

— Plecaţi în drumeţie pe Appalachian Trail, băieţi?

— Ba bine că nu, a răspuns mîndru Katz.

— Ştiţi, în Georgia au fost belele multe cu lupii.

— Serios?

Katz era numai ochi şi urechi.

— O, da. Vreo doi oameni au fost atacaţi mai deunăzi. Şi destul de nasol, din cîte am auzit.

S-a foit un minut cu biletele şi cu etichetele pentru bagaje.

— Sper că v-aţi luat şi izmene cu voi.

Katz s-a strîmbat:

— Din cauza lupilor?

— Nu, din cauza vremii. În următoarele patru-cinci zile o să fie un frig record acolo. La noapte în Atlanta o să fie cu mult sub zero grade.

— A, grozav, a spus Katz nefericit, oftînd din rărunchi.

S-a uitat provocator la bărbat:

— Mai ai şi alte veşti pentru noi? N-a sunat nimeni de la spital să anunţe c-am avea cancer sau ceva?

Bărbatul a rînjit şi a trîntit biletele pe tejghea.

— Nu, cam asta ar fi. Dar vă doresc drum bun. Şi, hei – acum i se adresa lui Katz, vorbind mai încet –, ai grijă cu lupii ăia, băiete, pentru că, între noi fie vorba, eşti numai bun de mîncat.

Şi i-a făcut cu ochiul.

— Dumnezeule! a spus Katz încet, cu o mutră foarte abătută.

Pînă la poarta noastră am luat liftul.

— Şi să ştii că nici pe cursa asta n-o să ne dea de mîncare, m-a anunţat el sentenţios, cu o stranie amărăciune implacabilă.

1* Virgil Starkweather, un spărgător de bănci inept, protagonistul filmului Take the Money and Run, regizat de Woody Allen (1969) (n. tr.).