© 2004, 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4700-2

ISBN PDF: 978-973-46-4701-9

ISBN print: 978-973-46-4595-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: materializarea sufletului Iuliei Hasdeu în timpul unei şedinţe de spiritism

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cuvânt-înainte

Cine eşti „Tu”, cititorule, şi cine sunt „eu”, cel ce am scris aceste rânduri? În afară de cartea pe care o ai în mână, între noi doi există sau poate a mai fost cândva vreo legătură? Iar dacă nu, există măcar vreo asemănare oarecare între noi, care să ne apropie cumva?

În fond, „cine suntem” noi amândoi? Şi… cum de ne-am întâlnit acum, fără să ne vedem? Să fie oare vreo relaţie ascunsă, despre care nu ştim nici unul, nici altul nimic şi care totuşi ne apropie sau poate chiar ne uneşte? Şi, dacă ar fi, de unde ar putea proveni? Deşi nu ne vedem cu ochii, nu ne auzim vorbele, nu ne strângem mâinile în semn de cunoaştere sau, poate, de reîntâlnire, ce „stimulent” lăuntric ne face să ne căutăm reciproc? Dar, de fapt, ce înseamnă pentru fiinţele noastre acest cuvânt – „lăuntric” – şi ce se ascunde neştiut în spatele acestei noţiuni?

Parcă îţi pun însă prea multe întrebări şi, dacă le-am tot căuta împreună şirul, probabil că am putea umple repede o carte numai cu astfel de chestionări intime… Şi asta… din cauză că ştim totuşi atât de puţin despre noi amândoi… Dar, la drept vorbind, la fel de puţin ştim, din păcate, şi despre noi înşine…

Ca să depăşim această frământare a enunţărilor de enigme ce adesea rămân fără răspunsuri apropiate, îţi propun să parcurgem împreună textul şi imaginile care urmează, încercând să ne cunoaştem reciproc mai bine şi chiar să lămurim ce este „lăuntric” în fiinţele noastre!

Astfel, din noianul de întrebări care par a-şi avea un rost ascuns – şi pe care, de fapt, ar trebui să şi le pună fiecare om în parte –, s-ar putea să aflăm anumite răspunsuri foarte importante pentru noi… şi încă pentru mulţi alţii… indiferent de aparenţa unui „fantastic” şocant la prima vedere…

Autorul

Capitolul I

Legendă, mit sau un mare adevăr?

Sufletul nu poate fi distrus, este etern şi fără limită; numai corpurile materiale pe care el le împrumută sunt supuse distrugerii.

Bhagavad-gita (capitolul 2, v. 18)

O profundă cunoaştere străveche

Miliarde de copii şi tineri din lumea întreagă află şi chiar învaţă – unii din familie şi din mediul social sau de la slujitorii diferitelor religii, alţii de la şamanii triburilor sau de la iniţiaţii locali – oarece noţiuni despre un fapt fundamental: fiinţa omenească are atât un trup din carne, cât şi un suflet – care însă este invizibil!

De fapt, această cunoaştere provine dintr-un trecut foarte îndepărtat, într-atât de îndepărtat, încât nici nu poate fi localizat în timp. Credinţa în existenţa sufletului este, desigur, cu mult mai veche decât orice religie regăsită în tradiţiile şi textele antice. Cunoaşterea ştiinţifică actuală ne furnizează totuşi un anumit reper temporal – care, deşi e pus la îndoială de diferite cunoaşteri paralele, se evidenţiază în mod normal ca un criteriu obiectiv. Astfel, profesorul Mircea Eliade, eruditul istoriograf al evoluţiei concepţiilor religioase ale omenirii, considera¹ ca fiind foarte plauzibilă o explicaţie larg răspândită, formulată de cunoscuţi arheologi ai vestigiilor preistorice: amenajarea de morminte pentru cei decedaţi – care se practica încă din paleoliticul mediu, în urmă cu cca 70.000 de ani (sau poate chiar mai de demult) – ar reliefa credinţa oamenilor de-atunci² în reala existenţă a sufletului. Introducerea în morminte, mai târziu, a unor obiecte uzuale (arme, alimente etc.) a conturat şi mai pregnant acea convingere larg răspândită: dată fiind continuarea existenţei – ca suflete plecate în „Lumea de Dincolo” –, decedaţilor li se puneau la îndemână cele strict necesare vieţuirii lor în lăcaşurile neştiute din „tărâmurile fantomelor”. La unele populaţii vechi, exaltarea acestei credinţe a condus şi la fapte penibile, descoperite de arheologii moderni: în mormintele spaţioase ale anumitor conducători, lângă trupul fără viaţă, erau aduse nu numai obiecte utile – arme, alimente –, ci chiar şi soţiile acestora (şi uneori calul preferat), care aveau să se stingă treptat în întunericul acelor ziduri.

O altă dovadă în acest sens – e drept, mult mai ciudată – a fost revelată, în diferite locuri din lume, în cadrul cercetării anumitor necropole din perioada neoliticului: unele schelete aveau craniile trepanate cu o adevărată măiestrie chirurgicală³. Or, constatându-se că la astfel de cranii ţesutul osos a mai crescut ulterior operaţiilor (fapt mai accentuat la scheletele de copii), s-a putut afirma nu numai reuşita pretenţioaselor operaţii, ci şi realizarea lor cu un scop deosebit de important⁴, neînţeles însă de noi, cei din epoca modernă…

Evidenţiind părerea comună a specialiştilor în domeniu, care au constatat că, în întreaga lume, de-a lungul unor îndelungate perioade preistorice, s-au menţinut folosiri rituale ale craniilor umane, Mircea Eliade scria într-un alt capitol al operei citate:

…se poate presupune că este vorba de un act magico-religios, întrucât capul (i.e. creierul) era considerat drept sediu al „sufletului”. De multă vreme, graţie viselor şi experimentelor extatice şi paraextatice, se recunoscuse existenţa unui element independent de trup, pe care limbile moderne îl desemnează prin termenii „suflet”, „spirit”, „suflu”, „viaţă”, „dublu” etc.

O explicitare mai apropiată a ceea ce eruditul profesor considera un factor determinant în consacrarea mult extinsă în timp, precum şi geografic, a credinţei respective (prin repetarea generaţie de generaţie a „experienţelor extatice şi paraextatice”) găsim şi într-o carte mai puţin doctă, dar bogată în clarificări experimentale⁵, a autorului francez P.-E. Cornillier (tradusă în româneşte sub titlul Nemurirea sufletului). Acea entitate superioară – Vettellini – care, asemenea altor fiinţe înalt evoluate, a oferit la începutul secolului XX numeroase cunoaşteri esenţiale cu privire la ceea ce este „sufletul”, precum şi „Lumea de Dincolo”, explica fără echivoc: trepanaţiile descoperite la craniile din vechime – în special la cele de copii – au fost un procedeu conceput de şamanii epocilor trecute care credeau că pot favoriza astfel ieşirea sufletului din trup în mod temporar; persoanele operate erau mediumi selectaţi, care trebuiau ca, în cursul „detaşării” propriului suflet, să ia legătura cu sufletele decedaţilor, aflate în Lumea nevăzută.

Ajungând să constate prin clarvedere legătura ce se menţine între suflet şi craniu până în ultimele momente ale vieţii fiecărui om, unii şamani ai mileniilor anterioare încercau deci să formeze mediumi şi mai „performanţi” prin trepanarea craniilor anumitor copii, aleşi în funcţie de aptitudinile native. De altfel, în zilele noastre e bine ştiut faptul că, în toate epocile şi la toate populaţiile din lume, au existat, secol de secol, acei „vrăjitori” locali, deosebit de respectaţi, care au fost mereu selectaţi din tinereţe în funcţie de aptitudinile „paranormale” evidenţiate; unul dintre principalele scopuri ale formării lor era însăşi comunicarea cu sufletele celor decedaţi şi cu „duhurile” zonei. Şi astfel, prin neştiute mii şi mii de experienţe de acest fel, făcute pe parcursul unor foarte îndelungate epoci din vieţuirea omenirii, s-a înrădăcinat o cunoaştere, o credinţă profundă ce a rezonat, de fapt, cu fondul conştiinţei umane: fiinţa omenească are şi un suflet, nevăzut, care vine şi se întrupează temporar pe Pământ, iar după un timp pleacă din nou în Lumea sufletelor, din tărâmuri neştiute.

Dar înrădăcinarea acestei credinţe a fost favorizată în plus de „întâmplări” mult mai complexe: înseşi entităţi ale Lumii sufletelor, dorind şi ele mereu să comunice cu pământenii întrupaţi, „au colaborat” generaţie de generaţie cu „intermediarii” selectaţi în acest scop în cele mai diferite locuri din lume. În fapt, astfel de manifestări, doar aparent stranii, au fost permanente, pe tot întinsul zonelor locuite. Din mitologiile vechilor populaţii, din tradiţii şi legende, din textele Antichităţii, precum şi din tezaure cognitive mereu ascunse celor mulţi şi transmise peste milenii doar prin grupuri restrânse de „iniţiaţi”, ar rezulta un fapt important, prea puţin luat totuşi în considerare: în Preistorie şi apoi în Antichitate, oamenii comunicau mult mai mult decât în zilele noastre cu sufletele decedaţilor, care îşi continuau existenţa într-o „altă Lume”, cea de „Dincolo”; în acest scop, şamanii selectaţi şi instruiţi, diferiţi oameni cu capacităţi de medium, iar mai târziu oracolele şi preoţii diferitelor culte păgâne, precum şi anumiţi asceţi şi înţelepţi solitari şi-au tot orientat practicile către aceste tulburătoare experimente de comunicare, impresionând mereu grupurile de oameni mai puţin ştiutori.

Într-un atare context – extins mult în timp şi în întregul spaţiu planetar –, din analiza a numeroase vestigii provenite din vechime s-a conturat şi o altă constatare cu tentă provocatoare: unele comunităţi, unele grupuri de oameni din epoci trecute, pe care – prin cronologia teoretică a vieţuirii lor – îi considerăm în mod simplist ca fiind „primitivi” şi total inculţi, ar fi cunoscut, de fapt, mult mai multe lucruri despre sufletul omului şi despre Lumea invizibilă a sufletelor decât cunoaşte imensa majoritate a oamenilor acestui început de mileniu III al erei noastre…

Actuala situaţie are totuşi anumite motivaţii. O cauză obiectivă poate fi regăsită în inerenta reacţie generală la obscurantismul impus de-a lungul Evului Mediu care, prin dogme exagerate până la absurd, a frânat progresul gândirii şi al cunoaşterii umane creative. Curentul înnoitor, ce a trebuit totuşi să învingă, a orientat mari mase de oameni – prin avântul tendinţei opuse – spre un raţionalism legat tot mai mult de mediul material perceptibil cu simţurile trupeşti. Şi astfel, acest component esenţial al fiinţei umane – sufletul – fiind invizibil, a fost considerat drept o noţiune „idealistă”, lipsită cu totul de o realitate fizică; treptat, pe măsură ce tot mai mulţi reprezentanţi ai cunoaşterii alunecau spre un materialism la fel de dogmatic, l-au apreciat chiar ca fiind un subiect de ficţiune, care nici nu ar merita să fie studiat. Drept urmare, în special în ultimele două secole, preluând rolul de principal dirijor al progresului civilizaţiei moderne, Ştiinţa oficială s-a preocupat aproape în exclusivitate de descoperirea „tainelor” materiei perceptibile prin simţurile organice şi de folosirea energiilor specifice acesteia. Totuşi, în cursul secolului XX s-a întâmplat iarăşi „ceva”: după temperarea acelui avânt de reorientare a gândirii către extrema opusă a materialismului, unii membri proeminenţi ai comunităţii ştiinţifice moderne au revenit la afirmarea importanţei factorului „suflet” în existenţa fiinţei umane⁶ şi, implicit, în cea a omenirii. Deşi sub aspectul doct al frământării ştiinţifice aceste reveniri constituie, de fapt, doar un început, ele reflectă însă tendinţa reorientării gândirii actuale faţă de o reală necesitate colectivă, de amploare. Într-adevăr, alături de personalităţi ale cunoaşterii moderne care intervin cu totală convingere în favoarea unei abordări mai profunde a „problemei” respective, omul contemporan, intrând în viaţă cu o anumită cultură generală, solicită în mod justificat să i se răspundă, să i se clarifice măcar elementele fundamentale ale acestui subiect. În zilele noastre, tot mai mulţi oameni cer imperativ „să ştie adevărul”, indiferent de domeniul tematic; şi aceasta cu atât mai mult cu cât însuşi raţionalismul materialist dominant încă – iar pentru mulţi, însăşi propria intuiţie – le întăreşte convingerea că mai există un noian de „taine”, de „adevăruri” încă neelucidate. În fapt, câţi dintre noi ar putea să răspundă în mod corespunzător la întrebări elementare, mereu evitate: în fond, ce este Sufletul? Din ce este el „făcut” şi de ce este invizibil? Ce formă are Sufletul şi… unde se află el în trupul omenesc? Care sunt legăturile lui cu trupul şi cum funcţionează acestea? Când trupul omului moare, cum se separă Sufletul? Moare cumva şi el sau numai o parte dintr-însul? Desigur, astfel de întrebări sunt mult mai numeroase, iar oamenii din zilele noastre insistă tot mai activ să li se dea răspunsuri, măcar sintetice, dar cât mai explicite posibil. Din păcate, prea puţini părinţi ar fi în stare să-şi lămurească propriii copii în atare privinţe, ei fiind la fel de neştiutori ca şi cei mici… Însă nici în şcoli şi nici în universităţi nu se tratează în mod doct astfel de probleme, deşi sunt fundamentale… Actuala organizare socială continuă să lase întregul context tematic în seama religiilor consacrate. Dar toate bisericile din lume au rolul de a-i învăţa pe oameni doctrine morale şi relaţiile profunde cu Divinitatea Creatoare, şi nu fizica, anatomia şi fiziologia componentelor invizibile ale fiinţei umane. Astfel, nu e de mirare că majoritatea oamenilor evită – uneori chiar brutal – să discute pe seama unor întrebări şi să dea răspunsuri în acest domeniu „tainic”, propria lor ignoranţă fiind completată adeseori de convingeri materialiste devenite prejudecăţi, precum şi de o inferioară frică de ridicol sau chiar de reale pareze intelectuale.

Şi totuşi, sub aspectul unor explicitări atât de necesare, oamenii din vechime au acumulat, de-a lungul unor epoci cu totul lipsite de mijloace tehnice de investigare, numeroase cunoaşteri extrem de utile gândirii şi manifestării umane. Într-adevăr, cunoştinţele lor în acest domeniu fundamental le apreciem şi astăzi ca fiind uimitoare, căci ele depăşesc şi acum nivelul mediu al informaţiilor obţinute sporadic în unităţi moderne de cercetare…

Destăinuirile papirusurilor

Unul dintre cele mai sugestive exemple în acest sens este colecţia de texte antice egiptene referitoare la continuitatea vieţuirii sufletului după decesul trupului⁷, precum şi la diferite aspecte specifice ale Lumii de Dincolo; dintre acestea, cele mai cunoscute, după descifrarea hieroglifelor, au devenit acele scrieri reunite sub titlul Cartea Egipteană a Morţilor. O sugestivă caracterizare a importanţei colecţiei de cunoaşteri regăsite în papirusurile milenare a fost redată de Maria Genescu, traducătoarea în limba română, în studiul introductiv⁸ însoţitor:

Strădaniile de descifrare a misterului morţii s-au concretizat în reţeaua de centre iniţiatice organizate şi structurate pe întreg cuprinsul Egiptului antic. „Ghidul” pentru descifrarea acestui „secret” este Cartea Egipteană a Morţilor, care se constituie astfel într-un monument cultural singular şi insolit, prin tulburătoarea revelaţie a unei gândiri ezoterice având o vechime de mai bine de cinci milenii.

Din conţinutul neobişnuit al acestei Cărţi, precum şi din alte texte egiptene antice dedicate unor cunoaşteri atât de stranii pentru oamenii zilelor noastre, se desprinde nu numai totala convingere privind reala existenţă a „sufletului nemuritor”, ci şi cunoaşterea unor detalii extrem de importante: această parte esenţială a fiinţei umane, pe care noi o numim „suflet”, este constituită, la rândul ei, din mai multe componente. Şi, desigur, afirmarea unei structuri complexe se baza pe cunoaşterea verificată a unor atribute funcţionale distincte ale fiecărei componente în parte, a căror descoperire şi consacrare cognitivă erau rezultatul unor îndelungate experimentări, desfăşurate în secole şi chiar milenii anterioare compunerii şi scrierii textelor respective…

După descifrarea (în 1824) de către francezul Champollion a scrierii hieroglifice folosite de egiptenii antici, treptat, cu reală surprindere, traducătorii vechilor papirusuri au aflat că înţelepţii din valea Nilului cunoşteau cu mii de ani în urmă cinci componente esenţiale care structurau funcţional partea invizibilă a fiinţei omeneşti:

–    Ka – este componentul care conţine energia vieţii organice, vitalizând trupul uman. Preluând explicitări din scrierile antice, egiptologul Gaston Maspéro reda astfel strania cunoaştere a vechilor slujitori ai templelor şi ai piramidelor de pe malurile marelui fluviu: Ka ar fi o dublură nevăzută a trupului din carne şi ar fi „constituită dintr-o substanţă mai puţin densă decât materia trupească, o proiectare colorată, dar aeriană a individului pe care îl reproduce trăsătură cu trăsătură”⁹.

  Constatarea (prin clarvedere şi prin experimente „paraextatice”) a faptului că acest component vitalizant se destramă în paralel cu descompunerea trupului celor decedaţi i-a condus pe egiptenii antici la complicatele procedee de îmbălsămare şi mumificare; pe această cale se spera că, trecând în Lumea de Dincolo, sufletul celui decedat nu va pierde acest „dublu energetic” al trupului, ceea ce i-ar permite ulterior să revină în trupul păstrat prin mumificare;

–    Akh – ar fi un component ceva mai subtil¹⁰, care „aparţine cerului, după cum trupul aparţine pământului”. În legătură cu perceperea modului de manifestare a acestui component după decesul trupului organic (fapt care îi uimeşte şi astăzi pe cei neinformaţi), din texte rezultă următorul fapt: după cum prin descompunerea trupului materiile sale reintră în circuitul solului pământesc, la fel şi acest Akh s-ar descompune după un timp, substanţa sa nevăzută destrămându-se în mediul atmosferic. Cunoaşterea detaşării de trup a părţii respective şi a ridicării sale în aer a fost reprezentată foarte sugestiv, printr-o hieroglifă ce reda silueta păsării ibis;

–    Inima hati – o altă cunoaştere uimitoare pentru noi, cei de astăzi, care ştim încă atât de puţin despre noi înşine: cu mii de ani în urmă, vechii egipteni ştiau prea bine că fiinţa omenească mai are şi o altă inimă – care este însă invizibilă –, diferită de cea din carne. Aceasta ar fi înregistrat toate faptele decedatului, toate gândurile şi sentimentele sale din timpul vieţii pământene; drept urmare, ea era, în fapt, componentul care, după decesul trupului, avea să fie supus judecăţii atunci când zeul Anubis aducea sufletul în faţa zeiţei Maat. Acolo, sub privirile neiertătoare ale grupului de patruzeci şi doi de judecători, zeul Thot efectua cântărirea acestei inimi-memorie;

–    Inima ib – era, la rândul ei, locaşul conştiinţei, al voinţei şi al aspiraţiilor înalte; dar, chiar mai mult, oferea şi capacităţi superioare: darul de a intui, precum şi pe cel de a profeţi;

–    Ba – era considerat componentul cel mai deosebit al părţilor invizibile ale fiinţei omeneşti. În concepţia generală, acesta era adevăratul component nemuritor. După cântărirea inimii hati şi darea sentinţei finale de către Osiris (stăpânul Lumii de Dincolo), Ba îşi continua existenţa în mod independent. Clarvăzătorii antici percepeau acest component ca fiind sediul gândirii spirituale şi al deciziilor. Pentru a-şi continua vieţuirea într-una din regiunile cerului, conform sentinţei lui Osiris – în Duat sau în Amenti –, Ba îşi asocia şi Inima ib.

De fapt, în urmă cu un număr neştiut de milenii, vechii egipteni consemnau hieroglific, pe acele papirusuri care au rezistat până în zilele noastre, noţiuni mult mai complexe. De exemplu, iată o concepţie care la o primă vedere ar părea că are doar o tentă filozofică şi care, deşi „irită” modul nostru obişnuit de a gândi, relativ recent a fost inclusă printre cele mai moderne consideraţii ale Fizicii fundamentale, datorită unor verificări experimentale de înaltă performanţă; este vorba despre tulburătoarele experienţe efectuate la mari acceleratoare de particule nucleare privind „fotonii corelaţi”¹¹, prin care s-a constatat un fapt surprinzător, specific lumii subtile a cuantelor de energie: Timpul, aşa cum îl concepem noi în curgerea lui succesivă – trecut, prezent şi viitor –, ar fi în realitate doar „un prezent permanent”! Or, o atare concepţie o regăsim şi în Cartea Egipteană a Morţilor, completată şi cu specificarea faptului că cei trecuţi „Dincolo” pot chiar să „citească” direct atât Trecutul, cât şi Viitorul! Redarea acestei surprinzătoare cunoaşteri impresionează totodată prin modul extrem de simplu, dar profund, în care a fost exprimată prin doar câteva versuri (în capitolul XVI):

…în momentul în care răposatul, prin Sufletul său ieşit din trup, intră în glorioasa Lume inferioară şi în frumosul Amenti sau – mai precis – în momentul în care, ieşit spre Lumina Zilei, se poate manifesta, atunci, la dorinţa sa, sub toate formele existenţei… sau, mai curând, în calitate de suflet supravieţuitor, va întreprinde lungi călătorii.

………..

La înălţarea mea, nici un zeu nu se opune

Căci eu sunt Ieri

Şi îl cunosc pe Mâine.

………..

Sunt Paznicul Cărţii Destinului

În care stă scris tot ce a fost

Şi tot ce va fi.

………..

Iată, ajung în patria mea, care este doar una

Şi vin să-mi locuiesc sălaşul meu dintotdeauna (sublinierea noastră).

De altfel, majoritatea popoarelor vechi cunoşteau de mult timp nu numai existenţa fundamentală a sufletului, ci şi această realitate esenţială: fiinţa omenească este compusă din „mai multe corpuri”, fiecare având funcţiuni specifice. Regăsim, de exemplu, astfel de texte antice care redau stăpânirea acestei „înţelepciuni” şi la vechiul popor evreu. Iată şi în acest caz un citat care exprimă, de asemenea, prin cuvinte simple un bogat conţinut cognitiv, sintetizat în colecţia de texte sacre ebraice denumită Zohar¹²:

Să nu credeţi că omul ar fi numai din carne şi oase, din piele şi vene; departe de aceasta! Ceea ce îl face pe om să fie în adevăr om este sufletul său; lucrurile despre care am vorbit – pielea, carnea, oasele, venele – nu sunt decât o îmbrăcăminte, un voal, dar nu acestea sunt omul. Când omul moare, el se dezbracă de toate voalurile care îl acoperă… Dar toate acestea nu sunt decât un veşmânt; căci în interiorul omului se află misterul omului ceresc (partea a II-a, coloana 76 a).

Convingerea cu care erau redate şi detalieri specifice, accesibile însă numai celor selectaţi ca fiind apţi să progreseze în cunoaştere-înţelepciune, evidenţia, desigur, cunoştinţe mult mai profunde, deţinute şi de învăţaţii acestui popor:

În aceste trei lucruri – spiritul, sufletul şi viaţa simţurilor – găsim o imagine fidelă a ceea ce se întâmplă deasupra; căci ele, toate trei, nu formează decât o singură fiinţă, în care totul este legat prin unitate. Viaţa simţurilor nu posedă prin ea însăşi nici o lumină… Deasupra vieţii simţurilor se află sufletul, care o domină, impunându-i legi şi iluminând-o atât cât îi cere natura sa. În fine, deasupra sufletului se înalţă spiritul, care îl domină, la rândul său, pe suflet şi care reflectă asupra acestuia o lumină a vieţii. Sufletul este iluminat prin această lumină şi depinde cu totul de spirit (partea a II-a, folio 112).

Dar textele Zohar conţin cunoaşteri în mod real tulburătoare; în fapt, sunt mult mai apropiate de realităţile fundamentale decât acele texte care redau tradiţii simbolice şi care au fost concepute în paralel pentru educarea mulţimilor lipsite de cultură şi de o gândire mai avansată; astfel, de exemplu, pentru „mitul păcatului” ce ar fi fost săvârşit de Adam şi Eva în Grădina Raiului, acest text ebraic antic, mai puţin cunoscut, prezintă o versiune cu totul diferită faţă de succintul text biblic, de asemenea ebraic, dar redactat întru totul simbolic:

Când Adam, primul tată al nostru, trăia în grădina Edenului, el era îmbrăcat aşa cum este în cer, cu un înveliş făcut din lumină superioară… Dumnezeu – ne spune Scriptura – a făcut pentru Adam şi pentru femeia sa haine din piele, cu care i-a îmbrăcat; căci mai înainte aveau haine numai din lumină, din acea lumină superioară care se foloseşte în Eden… Astfel, sufletul – pentru ca el să fie perfect în toate lucrurile – are un înveliş diferit pentru fiecare din cele două lumi în care trebuie să locuiască: unul pentru lumea pământească şi altul pentru lumea superioară (partea a II-a, folio 229).

Iată cât de clar a putut să prezinte un text vechi de mii de ani o atare realitate fundamentală, pe care mulţi oameni din acest început de mileniu III o ignoră cu totul sau o desconsideră cu vinovată uşurinţă: „Sufletul (…) are un înveliş diferit pentru fiecare din cele două lumi în care trebuie să locuiască: unul pentru lumea pământească şi altul pentru lumea superioară”. Dar, în acelaşi timp, sufletul „depinde cu totul de spirit”!

Desigur că şi alte popoare vechi au obţinut cunoaşteri asemănătoare. Multe dintre textele antice s-au pierdut însă de-a lungul timpului, iar în paralel s-a generalizat o ascundere a celor rămase, fiind transmise din generaţie în generaţie doar unor grupuri foarte restrânse de „iniţiaţi”. Totuşi, secolul XX va figura în istorie ca o piatră de hotar, atât pentru un mare salt în gândirea umană, cât şi pentru impresionante realizări creative în toate domeniile vieţuirii terestre. Or, atât în insolitul domeniu al cunoaşterii complexităţii structurale a fiinţei umane, cât şi în cel al relaţiilor cu „Lumea paralelă de Dincolo”, s-a evidenţiat o amplă schimbare de atitudine: s-a părăsit în mare măsură vechea metodă de „ascundere” a cunoaşterilor esenţiale, trecându-se la o dezvăluire publică a unor mari părţi din bogatul tezaur cognitiv acumulat cu privire la astfel de realităţi fundamentale. Deşi acest tezaur a rămas mereu ca o „ştiinţă ocultă”, apocrifă, faţă de ampla deschidere declanşată în veacul anterior, prezenta carte va încerca să-l informeze pe cititor şi asupra altor aspecte şi detalii rămase încă sub voalul anumitor ascunderi; dar, chiar mai mult, în plus faţă de ceea ce s-a publicat până acum, cartea va oferi şi o extinsă ilustrare (aproape cu totul inedită), constituită din reale „dovezi materiale” întru totul obiective.

Seniori cosmici ai marilor Iniţieri

Pentru a avansa treptat pe această linie, să spicuim şi anumite consemnări semnificative provenite din vechimea unui alt spaţiu geografic. Reuşita păstrare în zona indo-tibetană a unui mare număr de scrieri antice a făcut ca valorosul lor conţinut să exercite milenii de-a rândul o influenţă remarcabilă pe continentul asiatic, care s-a reflectat, desigur, şi în cultura şi cunoaşterea europene; influenţa respectivă s-a extins mereu, prin idei de înaltă spiritualitate şi chiar prin filozofii bine închegate, în secolul XX reactivându-se spectaculos la nivelul întregii lumi, prin ample acţiuni de expunere publică şi o întreagă literatură specifică. Fondul ideatic de bază era constituit de „tezaurul filozofic” al vechilor populaţii din India, transpus la început în Upanişade¹³ şi, respectiv, în Vedanta¹⁴; ulterior, a fost dezvoltat prin variate texte vechi care sunt apreciate şi astăzi ca valori ale cunoaşterii şi chiar ale literaturii mondiale.

Una dintre principalele Upanişade este textul epic – redactat sub formă de dialog – intitulat Bhagavad-gita, care face parte şi din impresionanta epopee sanscrită Mahabharata. Conform unor tradiţii păstrate din vechime, epopeea ar fi fost compilată în urmă cu cca cinci mii de ani de Avatarul¹⁵ Vyasadeva, după aproximativ un secol de la întruparea¹⁶ în India a „Fiinţei Supreme” Sri Krishna (Avatar cosmic considerat ulterior ca fiind încarnarea pământeană a divinităţii hinduse Vishnu). Dialogul din Upanişada respectivă – purtat între Sri Krishna şi prinţul-discipol Arjuna – a avut în mod evident un scop iniţiatic. După cum îl prezenta înţeleptul indian Swami Prabhupada într-un extins comentariu¹⁷, conţinutul ideatic al Bhagavad-gita ar expune într-un mod simplu, dar cu profunzime, metoda de realizare spirituală a fiinţei umane. Iată unele dintre principalele idei spicuite din textul antic şi dezvoltate în comentariul respectiv.

Noi, oamenii, trecem toţi, pe parcursul vieţii pământeşti, prin cele mai variate suferinţe. Or, aceste suferinţe ni le-am crea singuri, prin faptul că ne cufundăm cu totul în problemele şi amănuntele vieţii materiale, pe care o considerăm în mod subiectiv ca fiind singura realitate… Dar această realitate ar fi, de fapt, cu totul iluzorie, întrucât principalul nostru component – adevărata fiinţă omenească – este nevăzută! Numai ea este eternă, fiind de natură spirituală, şi nu trecătoare, ca trupul din materie grea. Atât timp cât omul nu caută să afle Adevărul Absolut al fiinţării sale – respectiv, Sensul Absolut al existenţei sale –, toate acţiunile, toate faptele oamenilor vor fi imperfecte sau, poate, chiar total eronate.

O primă concluzie a înţeleptului indian, apreciat ca fiind un cunoscător profund al filozofiei vedice, este aceea că Bhagavad-gita a fost concepută pentru a răspunde unor întrebări majore: De unde am venit noi, oamenii? De ce trebuie să suferim? Unde ne vom duce după decesul trupului?

În afară de învăţăturile ce se dovedesc a fi întru totul necesare şi folositoare, în textul antic se regăseşte şi un fapt cu aparenţă de fantastic, care îi va sesiza în mod deosebit pe unii cititori – în special pe cei mai informaţi în cunoaşterile privitoare la realitatea „lumilor superioare”: fondul iniţiatic expus transcende timpul acceptat în mod uzual de cunoaşterea ştiinţifică privind începuturile omenirii. Dar, chiar mai mult, pe de o parte, vine să modifice concepţiile noastre despre totala lipsă de cunoaştere a oamenilor din „epocile arhaice”, iar pe de altă parte, dezvăluie un tulburător mod de „organizare ierarhică” a transmiterii informaţiilor „ştiinţifice” la nivelul spaţiului cosmic. Astfel, primele două versete din capitolul IV, intitulat „Cunoaşterea spirituală şi absolută”, afirmă o uimitoare „revelaţie”, ce a fost însă pierdută în timp:

Preafericitul Senior (Krishna) spune:

Eu am dat această ştiinţă nepieritoare lui Vivasvan – Fiinţa Superioară a Soarelui – şi Vivasvan l-a învăţat pe Manu¹⁸ – părintele omenirii. Şi Manu l-a învăţat pe Ikşvaku.

Cunoaşterea Supremă a fost transmisă apoi de la maestru la discipol şi iată cum au primit-o şi şi-au însuşit-o şi regii sfinţi. Însă, de-a lungul timpului, succesiunea discipolatului s-a întrerupt şi această ştiinţă, în starea ei pură, pare acum pierdută.

Pe baza unor cunoaşteri vedice mult mai extinse, Swami Prabhupada explicita în comentariul său primul alineat al capitolului citat într-un mod direct captivant: „Acest verset relatează istoria Bhagavad-gitei din cele mai vechi timpuri, când învăţătura sa a fost dată suveranului fiecărei planete din Univers” (!).

Astfel de exprimări ale unor oameni de acum cinci mii de ani au fost oare nişte fantezii literare sau se constituie totuşi într-o realitate fantastică, revelată de trimişi cosmici, însă uitată de omenire după epoci neştiute? Dar, la fel cum ne uimesc şi astăzi atare afirmaţii, ne uimeşte şi acceptarea autoritară şi chiar dezvoltarea „comunicărilor cosmice” de către acest înţelept foarte cult şi respectat chiar în mediul occidental, în care a rămas ca să-şi împlinească misiunea de iniţiator modern. Totuşi, istoria omenirii abundă în tradiţii stranii ale unor numeroase „revelaţii” oferite oamenilor din diverse părţi ale lumii, în diferite perioade ale dezvoltării sale. Şi-atunci, schema care se întrezăreşte ca întru totul posibilă, la acest început de „eră spaţială”, pare din ce în ce mai veridică: cunoaşterile, „tainele” universale ale Creaţiei s-ar transmite prin Seniori Cosmici de înalt nivel spiritual! Şi, în primul rând, ar fi „iniţiate” Fiinţele Superioare care coordonează complexele procese evolutive ce conduc la formarea şi apoi la activitatea fiecărui Soare, şi, respectiv, a fiecărui sistem solar. Dar, de fapt, astfel de ipoteze şi afirmaţii îi şochează mai degrabă pe cei neinformaţi în domeniul „ştiinţelor spirituale”: în literatura „cunoaşterilor paralele” există repetate referiri la Fiinţa Superioară, de natură spirituală – care dirijează funcţionalitatea stelei noastre centrale, precum şi procesele evolutive ale întregului sistem planetar –, cunoscută sub numele de Logosul Solar. În legătură cu revelaţia antică menţionată în Bhagavad-gita, este de remarcat şi un alt fapt: acea acţiune de iniţiere efectuată la nivel spaţial de neştiutul Senior Cosmic care a instruit Fiinţa Superioară a Soarelui s-ar fi repetat ulterior şi „local”, pe planeta ce a beneficiat de condiţiile biologice ale apariţiei şi formării unei „omeniri”; „părintele primordial” al speciei umane a fost şi el iniţiat în mistere fundamentale ale Creaţiei universale, precum şi în relaţiile care trebuiau respectate faţă de „Unul” – Creatorul „văzutelor şi al nevăzutelor”.

Epocile în care s-au produs astfel de evenimente preistorice neştiute sunt, desigur, foarte îndepărtate. Evidenţa şi conţinutul unor atare fapte s-au păstrat doar prin dezvăluiri „tainice” transmise oral, generaţie de generaţie, unor grupuri mereu restrânse de „iniţiaţi” atent selectaţi; parte din acestea le regăsim şi în zilele noastre în diferite mituri sau tradiţii ancestrale, precum şi în texte sacre ale celor mai vechi populaţii, dar în timp toate acestea au suferit inerente deformări. Pentru a releva amploarea şi importanţa cunoaşterilor transmise de Avatari cosmici cu mii de ani în urmă, precum şi faptul că în spaţiul indian s-au păstrat cele mai valoroase informaţii privind istoria apocrifă a sistemului nostru solar şi chiar a planetei Pământ – implicit a omenirii terestre –, eruditul Swami Prabhupada a dedus din scrieri vedice şi din Mahabharata o impresionantă cronologie a acţiunilor respective: iniţierea de către Logosul Solar a lui Manu – „părintele omenirii” – s-ar fi produs la începutul celei de-a doua ere terestre, denumită Treta-yuga; ţinându-se cont că ulterior s-au desfăşurat erele Dvpara-yuga şi Kali-yuga¹⁹, ar rezulta că „evenimentul” respectiv ar fi avut loc în urmă cu vreo două milioane şi jumătate de ani! Este evident că iniţierea lui Vivasvan – Fiinţa Superioară a Soarelui – a fost cu mult mai veche!

Uimitoare cunoaşteri – atât ca mărimi de cifre, cât şi ca determinări corelate ale succesiunii diferitelor ere – pentru nişte oameni „simpli” de acum cinci mii de ani!

Dar care sunt, de fapt, elementele principale ale acelei iniţieri deosebite conţinute în Bhagavad-gita ce i-ar fi fost oferită lui Manu încă înainte de formarea unei omeniri terestre? Importanţa acestora este cu atât mai mare cu cât suita respectivă ar constitui din timpuri eonice un „fond informaţional” ce ar proveni din alte zone cosmice şi ar fi fost difuzat Logoilor diferitelor sisteme solare prin „revelaţii” oferite de Fiinţe Spirituale de un rang şi mai înalt!

Apreciat ca „un cunoscător profund al Vedantei”, Swami Prabhupada a evidenţiat în prezentarea operei antice (în versiunea franceză) faptul că textul respectiv oferă gândirii umane cinci adevăruri fundamentale pe care trebuie să se bazeze cunoaşterea şi conştientizarea fiecărui om în parte:

1.   existenţa lui Dumnezeu – ca Principiu Suprem, ca Stăpân Absolut – care a creat extraordinarul ansamblu al Universului, stabilind legile funcţionării sale armonioase;

2.   existenţa sufletelor individuale, care sunt părticele infime din însăşi Fiinţa Sa de natură spirituală;

3.   existenţa naturii materiale, total subordonată Stăpânului Suprem. Cu toate că şi aceasta constituie o realitate fundamentală, ca forme este totuşi efemeră – e „ca un nor ce traversează cerul”. Deşi, în sine, natura materială este eternă, absolut tot ce e în materie trece totuşi printr-o succesiune de faze: apare, evoluează şi apoi dispare, fazele respective manifestându-se însă în cicluri specifice. Natura materială este de două feluri:

–    inferioară: tot ce există în forme materiale lipsite de conştiinţă;

–    superioară: fiinţele care posedă conştiinţă;

4.   existenţa eternă a timpului, însă ca noţiune şi reper numai pentru ce este de natură materială; acesta redă duratele doar în manifestările creaţiilor materiale – şi, respectiv, ale Universului; pentru tot ce e de natură spirituală, timpul îşi pierde orice semnificaţie;

5.   existenţa acţiunii permanente – Karma; aceasta e singurul aspect care nu este etern, putând fi întreruptă. Menţinerea totuşi a unei anumite permanenţe a Karmei e determinată de principiul „cauzei ce produce efectul”. Dacă se întrerupe şirul cauzelor, se opresc şi reacţiile şi deci se întrerupe orice acţiune, orice efect. Dată fiind importanţa acestui ultim aspect în vieţuirea fiinţelor omeneşti în mediul material, li s-a oferit oamenilor prin Bhagavad-gita o iniţiere în înţelepciunea superioară; totuşi, în sine, iniţierea depinde de capacitatea de înţelegere a fiecărui om în parte.

Dar, în decursul miilor de milenii de când există întrupată pe Pământ specia umană, oamenii şi-au uitat natura spirituală – calitatea de fiinţe dotate cu un suflet ce posedă conştiinţă – şi s-au antrenat în plăcerile vieţuirii în natura materială inferioară. Această cufundare în mediul respectiv provoacă însă în mod direct „cauze conflictuale”; şi, în mod inevitabil, cauzele produc „efecte” care, în timp, conduc la suferinţe. Întreruperea „şirului karmic” al suferinţelor poate fi obţinută de om numai dacă îşi purifică gândirea şi, respectiv, faptele, desprinzându-se de influenţele mediului naturii inferioare, care îi întunecă gândirea. Însă purificarea gândirii trebuie însoţită permanent de conştientizarea tot mai profundă a legăturii fundamentale care există între om şi Dumnezeu: începutul acestei conştientizări se face prin recunoaşterea în sinele fiecărui om a „naturii spirituale comune”, adevărata fiinţă umană fiind, în fapt, doar o părticică din Divinitate. O atare conştientizare implică, de asemenea, o înţelegere profundă a autorităţii absolute a Creatorului în calitatea sa de Suflet Suprem, omniprezent şi omnipotent.

Ca evidenţiere a superiorităţii conceptuale expuse cu mii de ani în urmă prin Bhagavad-gita, iată, de exemplu, unul dintre numeroasele versete cu largă semnificaţie:

Cel ce vede că Sufletul Suprem însoţeşte sufletul individual existent în fiecare trup şi înţelege că nici Unicul şi nici sufletul individual nu vor pieri vreodată, acela vede adevărul. Cine vede că în fiecare fiinţă există Sufletul Suprem, peste tot acelaşi, nu lasă mintea să-l antreneze către degradare. Cel ce vede astfel va ajunge la scopul suprem şi absolut. Cel care poate vedea că trupul – născut din natura materială – este partea ce înfăptuieşte orice acţiune şi că niciodată sufletul – din interiorul lui – nu este cel ce acţionează, acela vede adevărul. Când omul inteligent încetează să mai vadă cu perceperi de identităţi multiple – datorită corpurilor sale multiple –, atunci a atins vederea brahmanului²⁰. Astfel, peste tot nu va vedea decât sufletul spiritualizat.

Cei care au viziunea eternităţii pot vedea că sufletul e spiritual, etern, dincolo de cele trei gunas²¹.

Deşi sălăşluieşte în trup de materie, oo, Arjuna, sufletul nu acţionează niciodată şi nici nu e legat de acesta. Ca şi eterul²², care – fiind răspândit peste tot, fiindcă e de natură subtilă – nu se amestecă deloc cu nimic, tot la fel şi sufletul – fiind din substanţa superioară –, deşi se află în trup, nu se combină cu acesta (capitolul XIII, versetele 28-33).

Chiar pentru cititorii care nu au avut ocazia să parcurgă anticul text iniţiatic, fragmentul exemplificator de mai sus evidenţiază un nivel ideatic într-adevăr superior, bazat pe cunoaşteri care şi astăzi depăşesc acel cumul informaţional al omului modern: existenţa sufletului ca deţinător al conştiinţei, constituit dintr-o substanţă invizibilă şi incombinabilă cu orice alt fel de substanţe, fapt ce îi asigură o existenţă neîngrădită de legile materiei. Dar locuitorii Indiei antice cunoşteau „taine” şi mai profunde: fiinţele umane sunt însufleţite, fiecare în parte, de câte un component etern, toate fiind mici părticele din însăşi Fiinţa Absolută a Unicului – Creatorul Universului! Acest fapt fundamental impune deci ca fiinţa omenească să-şi orienteze existenţa către adevăratul ei orizont: menţinerea unei legături cât mai pure între propria „fărâmă subtilă şi divină” şi „Suprema Fiinţă subtilă şi divină” care a creat atât mulţimile neştiute de suflete, cât şi mulţimile neştiute de „forme” din materia inferioară, cu care a populat întregul Univers. Drept urmare, printr-o gândire tot mai onestă, bazată şi pe o cunoaştere tot mai extinsă a lumii văzute, precum şi a celei nevăzute, oamenii trebuie să facă eforturi permanente de a nu „murdări” această legătură prin faptele lor zilnice şi, respectiv, de a nu-şi „murdări” propria conştiinţă prin „ispitele” oferite de natura materială inferioară.

Cine a urmărit impresionantul fond ideatic al cunoaşterilor acestui domeniu, care au provenit din vechime şi au fost păstrate cu adânc respect de acele populaţii ce au înţeles valoarea lor – cum este, de exemplu, cazul popoarelor indo-tibetane sau al poporului evreu –, a putut să constate un fapt mult mai sugestiv: vechile cunoaşteri privind natura, structura, capacităţile latente şi cele active ale sufletului uman, precum şi relaţiile lui cu propriul trup sau cu sufletele altor oameni şi chiar cu cele ale unor Fiinţe Superioare au fost deosebit de extinse. Transmise secol de secol prin tradiţii iniţiatice şi dezvoltate continuu prin practici mediumnice şi „paraextatice”, aceste cunoaşteri s-au cristalizat şi sub forma unor „filozofii”, care mai apoi au influenţat tradiţiile, credinţele şi doctrinele religioase ale acelor popoare care încă din milenii anterioare veniseră în contact cu profundul fond ideatic.

Pentru oamenii zilelor noastre, deosebit de importantă este însă ampla reactivare şi reactualizare ce s-a declanşat în cursul secolului XX, la nivel mondial, a vechiului tezaur cognitiv, al cărui conţinut spiritual este recunoscut tot mai mult ca fiind foarte valoros. Această acţiune, surprinzător de bine concertată, s-a desfăşurat pe mai multe căi. Pe de o parte, oameni cu un nivel cultural mai ridicat – europeni şi nord-americani – s-au deplasat şi au vieţuit un timp în Orientul Apropiat şi în special în zona indo-tibetană; în locurile respective au beneficiat de iniţieri pe care apoi le-au transpus într-o literatură spiritualistă²³ tot mai bogată.

Pe de altă parte, din Orient au venit mereu în Occidentul european şi în cel american diferiţi înţelepţi erudiţi care etalau stăpânirea unor profunzimi ale iniţierilor spiritualiste; în primele faze, aceştia au oferit serii de conferinţe²⁴ instructive, iar mai apoi au trecut la publicarea unor traduceri ale diferitelor texte din vechime, precum şi a unor sinteze actualizate ale principalelor cunoaşteri superioare. Împreună cu cărţile autorilor occidentali care au beneficiat de anumite iniţieri, zecile de volume publicate de numeroşi înţelepţi orientali rămaşi în ţări apusene²⁵ au constituit în doar câteva decenii o adevărată literatură a domeniului. În paralel, s-au adăugat treptat şi alte zeci de volume cu adevărată tentă enciclopedică – chiar cu accente scientizante –, care au fost transmise ezoteric de anumiţi Maeştri ai Înţelepciunii²⁶. În acest fel, pe parcursul veacului trecut a fost consacrată în lumea contemporană o vastă literatură spiritualistă, care a conturat tot mai pregnant o reală „ştiinţă spirituală” ce tinde efectiv să se îmbine cu „ştiinţa oficială” într-o „metaştiinţă”²⁷ a viitorului.

Strania asociere invizibilă de corpuri multicolore

Cuvântul „suflet” are conotaţii foarte diferite în vorbirea curentă a oamenilor de pretutindeni; dar şi ca explicare doctă a noţiunii în sine există diferite enunţări, conţinutul acestora depinzând în mare măsură de concepţiile individuale şi, în special, de propriul nivel de cultură. Astfel, în gândirea materialistă a vremii, „micul dicţionar enciclopedic” din urmă cu trei decenii definea „sufletul” ca fiind „totalitatea proceselor intelectuale, afective şi voliţionale ale persoanei umane”; totuşi, dicţionarul prezenta şi o definiţie care ar fi specifică filozofiei „idealiste” şi concepţiilor religioase: „substanţă de sine stătătoare, independentă de trup, socotită de origine divină şi cu existenţă veşnică”. Mai laconic, dicţionarul Larousse (1993) îl explica astfel: „principiu de viaţă şi de gândire al omului”. Aceste trei definiţii, atât de diferite, evidenţiază şi mai pregnant un fapt provocator: „oamenii de ştiinţă” din vechime cunoşteau mai multe lucruri despre complexitatea structurală a fiinţei omeneşti decât o bună parte din oamenii culţi ai scientizatului secol XX al erei noastre. Şi o atare constatare nu se bazează pe acceptări simpliste ale afirmaţiilor diferiţilor clarvăzători, ce ar percepe şi o „realitate invizibilă”, sau ale acelor persoane care ar fi primit diverse comunicări de la fiinţe ale unei „lumi a decedaţilor”. În mod obiectiv, constatarea respectivă are la bază şiruri întregi de experimente repetabile şi verificabile ca onestitate, la care au participat adesea şi recunoscuţi oameni de ştiinţă ce doreau să aplice metode ştiinţifice de investigare. În plus, mai există un aspect, ce este trecut cu vederea mult prea uşor: descrierile şi detalierile conţinute în textele din mileniile anterioare sunt identice descrierilor oferite de clarvăzătorii şi mediumii contemporani – care, cel mai adesea, sunt cu totul neinformaţi despre tezaurul cunoaşterilor ancestrale.

Desigur, este foarte interesantă şi o diferenţiere, bine cunoscută de înţelepţii antici: aceea dintre cuvintele „spirit” şi „suflet”. Or, în zilele noastre, pentru majoritatea oamenilor nici aceste noţiuni nu sunt deloc clare şi, astfel, nici deosebirile nu sunt înţelese. Totuşi, aşa cum cititorul a remarcat anterior, vechii egipteni diferenţiau „funcţional” componentul Ba de Inima ib, tot astfel cum vechii evrei consemnaseră în Zohar (partea a II-a, folio 112) o evidentă superioritate a „spiritului” faţă de „suflet”. De fapt, care este fondul real al acestei diferenţieri atât de categoric relevată de antici şi totuşi atât de confuză în cunoaşterea contemporanilor noştri?

Acum, ca şi în vechime, în măsura în care şi-au dezvoltat progresiv capacităţile „percepţiilor extrasenzoriale”²⁸, multe dintre persoanele clarvăzătoare au reuşit să distingă tot mai clar structurarea părţilor invizibile ale fiinţei umane, precum şi relaţiile lor funcţionale reciproce şi cu trupul organic.

În veacul trecut au fost scrise pe această temă numeroase cărţi, atât de unii cercetători deveniţi ei înşişi clarvăzători sau de alţii care au dorit să aplice metode de investigare cât mai apropiate cerinţelor ştiinţifice uzuale²⁹, cât şi de autori nonconformişti ce şi-au însuşit în prealabil o bogată cultură specifică acestui domeniu³⁰. Toate cărţile de acest fel descriu – mai mult sau mai puţin detaliat – o admirabilă organizare funcţională a unor corpuri care constituie fiinţa umană nevăzută, prezentând-o ca o realitate fundamentală. Cunoscând personal o parte din această literatură modernă şi colaborând cu unele persoane clarvăzătoare, am putut să constat în mod direct un fapt esenţial pe care doream să-l verific: percepţiile din „invizibil” descrise în detaliu de fiecare persoană „dotată” au fost mereu în concordanţă cu specificările privind „corpurile nevăzute” consemnate de cercetători din diferite ţări şi – chiar mai mult – cu descrierile similare conţinute în texte vechi traduse sau reactualizate.

Pentru a pătrunde însă în astfel de cunoaşteri apocrife, ar fi utilă în prealabil o prezentare de ansamblu pe linia celor expuse publicului vest-european la începutul secolului XX de înţeleptul indian J. Chatterji în cadrul unui ciclu de conferinţe şi prin cartea sa Filozofia ezoterică a Indiei. Reactualizând vechi cunoaşteri din spaţiul indo-tibetan, acesta a împărţit complexul de corpuri invizibile ale fiinţei umane în trei categorii, în funcţie de natura substanţelor din care sunt constituite şi de proprietăţile lor:

–    categoria I – include două corpuri care aparţin „naturii fizice” şi care sunt constituite din materii având particulele cele mai grosiere:

•    trupul carnal – format din substanţe minerale şi organice;

•    corpul vitalizant al trupului carnal – constituit din materie eterică invizibilă, mai grosieră; perceput ca atare, a fost denumit generic „corpul (dublul) eteric”;

–    categoria a II-a – include trei corpuri ale căror substanţe invizibile aparţin „naturii mentale”; acestea se diferenţiază în raport cu fineţea crescândă a particulelor componente, având astfel proprietăţi distincte, ce conduc la funcţiuni specifice:

•    corpul dorinţelor, al emoţiilor, al fricilor, al plăcerilor este perceput de clarvăzători ca având o anumită luminozitate; radiaţia respectivă a fost asemănată încă din secole anterioare cu lumina aştrilor, ceea ce a condus la consacrarea numelui de „corp astral”;

•    corpul gândirii obişnuite, care calculează şi compară mereu dorinţele, necesităţile, interesele şi condiţiile existenţei în mediul înconjurător; drept urmare, a fost denumit „corpul mental (Manas) inferior”;

•    corpul raţiunii abstracte, pure; acesta ar deveni treptat lăcaşul conştiinţei. Date fiind funcţiunile sale mai deosebite, a fost denumit „corpul mental (Manas) superior”;

–    categoria a III-a – include două corpuri ce aparţin „naturii spirituale”; datorită fineţii şi mai ridicate a particulelor componente, precum şi proprietăţilor uimitoare ale acestora, substanţele respective sunt considerate ca fiind din „materii subtile”:

•    corpul înţelepciunii a fost consacrat în trecut prin cuvântul sanscrit Buddhi, ceea ce a condus la numele curent de „corp budic”;

•    corpul spiritualităţii – „Eul superior” –, care ar realiza trei aspecte specifice, neînţelese însă de cunoaşterile actuale ale oamenilor; desemnat încă din trecut prin cuvântul sanscrit Atma, în vorbirea obişnuită i se spune „corpul atmic”. Cunoaşterea filozofică indiană afirmă că, după îndelungate faze de evoluţie spirituală, corpul atmic ar fi singurul corp nemuritor care rămâne să deservească „spiritul”; toate celelalte şase corpuri invizibile ar fi supuse treptat dezintegrării, dar în decursul unor perioade de timp foarte diferite pentru fiecare corp în parte. Duratele respective ar varia foarte mult şi de la om la om, depinzând atât de natura substanţelor constituente, cât şi de progresul spiritual al fiecărei fiinţe umane în parte. [Este desigur interesant de remarcat un fapt: în textele egiptene antice se specifica o aceeaşi rămânere a unui corp funcţional („Inima ib”) împreună cu nemuritorul „Ba”, în călătoria spre stele.]

Plecând de la existenţa condiţionărilor legice care determină vieţuirea acestui complex de corpuri – specific doar fiinţelor omeneşti –, înţeleptul indian afirma un anumit lucru: încă din trecutul îndepărtat se ştia bine că, după decesul trupului organic, corpul eteric se separă de celelalte corpuri invizibile şi rămâne în apropierea cadavrului un timp limitat (până la câteva săptămâni); chiar dacă uneori reuşeşte să se mai facă văzut, ca o fantomă a unei alte lumi, el se va dezintegra cu totul în mediul aerian.

Despre corpul astral, înţeleptul indian afirma că nu se separă atât de repede de complexul corpurilor nevăzute; el ar rămâne ca un înveliş exterior o durată mult mai mare: poate persista şi zeci de ani, în funcţie de cât de mult a fost „fortificat” prin trăirile dorinţelor satisfăcute, ale plăcerilor simţurilor, ale dominării egoismului personal. Totuşi, şi acest corp se va destrăma după timpul pe care i l-a „imprimat” fiecare om în parte prin modul în care a gândit şi a trăit.

Chiar dacă şi corpul mental inferior poate avea o durată asemănătoare cu cea a „învelişului astral”, celelalte corpuri din substanţe tot mai fine au durate care pot fi foarte mari; în fapt, persistenţa acestora după decesul trupului organic este cu totul dependentă de „polarizarea gândirii” şi de faptele realizate în cursul vieţuirii terestre.

În general, la fiinţele omeneşti care nu au depăşit încă primele etape ale progresului spiritual, aceste durate individuale pot fi scurtate foarte mult³¹, în funcţie de necesităţile realizării unui proces fundamental: antrenarea efectivă pe calea evoluţiei spirituale a „părţii eterne” din fiinţa noastră…

Ulterior acestor expuneri introductive prezentate de înţeleptul indian la începutul secolului trecut unui public european încă prea puţin informat, s-au publicat cărţi ce au redat mult mai amplu astfel de „taine” ale fiinţei umane. Printre aspectele esenţiale ce veneau să completeze astfel de informaţii generale au fost şi descrierile tot mai detaliate ale structurării intime a acestor corpuri invizibile, ale perceperii unor luminozităţi specifice fiecăruia în parte, precum şi ale unor adevărate jocuri de culori în raport cu procesele funcţionale implicate. Clarvăzătorii de pretutindeni (al căror număr este mereu în creştere în întreaga lume, fapt remarcat în mod deosebit şi la noi în ţară) percep cu uşurinţă modul în care procesele intime produc în interiorul fiecăruia dintre corpurile respective modificări strict localizate ale culorilor dominante, însoţite de efecte de mişcare; de exemplu, stările de emoţie, de supărare sau de bucurie, variatele gânduri ce animă conştientul unei persoane sau chiar modificări ale stării de sănătate sunt percepute ca pete sau ca zone colorate, aflate în permanentă vibrare³² şi chiar în deplasări rapide în masa fluidă invizibilă. Ceea ce măreşte gradul de interes în studierea unor astfel de fenomene intime este faptul că fiecare culoare şi chiar fiecare nuanţă îşi are o semnificaţie proprie; redând foarte fidel înseşi gândurile care le-au generat, aceste efecte „stranii” sunt în fapt o oglindă a psihicului, a conştiinţei, a sănătăţii, a întregii noastre fiinţe. Drept urmare, orice clarvăzător bine format poate „traduce” direct întreaga structură şi întreaga stare intimă a fiecărui om doar cercetându-i complexa asociere de corpuri invizibile.

Persoanele care percep ceea ce noi, cei mulţi, nu vedem cu ochii trupului mai descriu şi un aspect care, dincolo de tenta sa captivantă, reprezintă o reală problemă de cercetare pentru ştiinţa modernă: procesele „energetice” care se produc permanent în structura spaţială a corpurilor respective impresionează printr-o frumuseţe neobişnuită a culorilor şi a nuanţelor specifice, precum şi printr-o fineţe nemaiîntâlnită a luminozităţii discrete a fiecărui corp; senzaţia de stranietate e amplificată în plus de o vibrare continuă a maselor fluide, ce suscită o altă impresie stranie: aceea a „viului”.

Cititorii care vor căuta clarificări mai extinse – existente în literatura domeniului – se vor sesiza oarecum colateral de un aspect mai neclar: culorile specificate pentru corpurile respective par a diferi la unii autori şi, implicit, la unii clarvăzători. În fapt, este normal să se întâmple astfel. De exemplu, pe când înţeleptul indian J. Chatterji indica pentru corpul eteric o nuanţă de albăstrui, documentatul autor englez A.E. Powell indica o nuanţă de violet-gri; mult mai recent însă, pe ecranele aparatelor medicale moderne cu biorezonanţă se evidenţiază un fapt interesant: culoarea radiaţiilor invizibile ale corpurilor noastre „energetice” variază de la o persoană la alta şi chiar la aceeaşi persoană – în funcţie de cum îşi modifică gândurile.

Personal, am urmărit în mod special descrierile separate ale mai multor clarvăzători privind „aura” unor aceleaşi persoane şi am putut să constat percepţii mai mult sau mai puţin diferite. Efectul variaţiei culorilor percepute este însă ceva mai complicat, dar, în mare, aceasta este explicaţia de principiu.

Pentru a se putea pătrunde mai mult în intimitatea funcţională a acestei admirabile asocieri de corpuri fluide colorate care compun partea nevăzută a fiinţelor umane, sunt, evident, necesare o documentare, precum şi investigări tot mai competente şi, efectiv, mai laborioase.

Note

1. Eliade, M., Histoire des croyances et des idées religieuses, vol. I, 1973, traducere în limba română la Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1981.

2. În acea perioadă, pe Pământ era răspândit tipul Homo sapiens neaderthaliensis.

3. Mooney, R., Colony: Earth, traducere în limba franceză la Ed. Les Presses de la Cité, Paris, 1975.

4. Comentând descoperirea pe ţărmul peruan (la Oceanul Pacific) al peninsulei Paracas a unor cavernas mortuare ce conţineau şi mumii ale căror cranii fuseseră trepanate, cercetătorul ceh Miloslav Stingl scria în 1963: „Până acum câţiva ani se credea că aceste cranii trepanate de la Paracas ar constitui mărturia spiritului războinic care i-a însufleţit pe cei înmormântaţi aici… În prezent se poate presupune însă că explicaţia craniilor găurite poate fi o urmare a unui cult destul de neobişnuit al anticilor indieni paracas” (Indienii precolumbieni, traducere în limba română la Ed. Meridiane, Bucureşti, 1979).

5. Cornillier, P.-E., La survivance de l’âme, Ed. Alcan, Paris, 1920, traducere în limba română la Ed. Polirom, Iaşi, 2001.

6. În ultimele decenii ale secolului XX, cunoscuţi savanţi, cercetători şi gânditori contemporani au relevat în mod public necesitatea aprofundării dualităţii trup-suflet, ca element fundamental al ontologiei umane, precum şi a existenţei unor plane superioare de manifestare a vieţii, diferite de mediul material în care trăim. Ca exemple, pot fi citaţi: laureatul Nobel E. Schrödinger, Spirit şi Materie, Cambridge University Press, 1967, traducere la Ed. Politică, Bucureşti, 1980; atomistul francez J.E. Charon, L’Esprit, cet inconnu, 1977, şi Les Lumières de l’Invisible, 1985, Ed. Albin Michel, Paris; fizicianul american M. Talbot, Beyond the Quantum, 1986, traducere în limba franceză la Ed. J’ai Lu, Paris, 1989; fizicianul englez D. Bohm, Wholeness and the implicate order, Routledge, Londra, 1980, traducere în limba română la Ed. Humanitas, Bucureşti, 1995; fizicianul american F. Capra, The Tao of Physics, ediţia a III-a, 1992, traducere în limba română la Ed. Tehnică, Bucureşti, 1995; filozoful francez J. Guitton, Dieu et la science, Ed. Grasset & Fasquelle, Paris, 1991.

7. Printre cele mai importante texte egiptene antice pe această temă sunt de amintit: Călăuze ale Lumii de Dincolo; Textele Piramidelor; Textele Sarcofagelor; Cartea lucrurilor care sunt în Duat; Cartea celor două căi ale decedatului; Cartea Porţilor; Cartea Respiraţiilor; Cartea Pilonilor.

8. Traducere în limba română la Ed. Sophia, Arad, 1993.

9. Maspéro, G., L’Egypte, Ed. Hachette, Paris, 1911.

10. Chiţulescu, G. şi Tr., Şapte monumente celebre ale arhitecturii antice, Ed. Tehnică, Bucureşti, 1965.

11. Talbot, M., L’Univers: Dieu ou hasard, Ed. J’ai Lu, Paris, 1989; Gheorghiţă, F., Incursiuni în alte lumi, Ed. Polirom, Iaşi, 1999.

12. Frank, A., La Kaballe, Ed. Hachette, Paris, 1982.

13. Upanişadele (în număr de 108) sunt texte care dezvoltă ideile filozofice conţinute în Veda. Tradiţia afirmă că cele patru scrieri foarte vechi care constituie Veda ar reda cunoaşterea sacră ce ar fi fost primită prin revelaţie. Ca transcriere finală, Upanişadele au fost datate în secolele VII-III î.e.n.

14. Vedanta este considerată ca fiind sinteza cunoaşterilor vedice; acest termen înseamnă „culmea cunoaşterii”. Esenţa învăţăturilor conţinute relevă ca scop final al vieţuirii spirituale a omului „realizarea Adevărului Absolut”.

15. În filozofia vedică, prin termenul Avatar este desemnată o personalitate de foarte înaltă spiritualitate şi cunoaştere, care manifesta şi puteri supranaturale. Avatarii erau consideraţi ca fiind trimişi ai Divinităţii, care coboară din timp în timp în Universul material, pentru a restabili principiile morale şi spirituale pierdute de omenire prin trecerea vremii.

16. Prin calcule astrologice legate de evenimente astronomice şi terestre, cercetători indieni au stabilit că Sri Krishna s-a întrupat pe Pământ la miezul nopţii de vineri 27 iulie 3112 î.e.n. (!); acest rezultat a fost reluat de ing. N. Mahalingam în cartea sa Ancient World, International Society for the Ancient Civilization, Madras, 1983.

17. Swami Prabhupada, La Bhagavad-gita, Ed. Bhaktivedanta, Paris, 1977.

18. În Dicţionar de mitologie generală (Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1989), V. Kernbach specifică: Manu: înţelept, om primordial. Nume purtat în mitologia vedică de cei 14 strămoşi ai omenirii, dintre care primul – Manu Svayam-Bhuva – este autorul vestitului codice de legi Manusamhita. Se consideră că acest prim Manu este fiul lui Brahma, născut nemijlocit de zeul însuşi; astfel, el este venerat ca întâiul genitor al întregii omeniri, ca strămoş arhetipal al ei – un Adam al hinduşilor.

19. În mitologia cosmogonică a Indiei antice, textele sanscrite fac distincţie între anul terestru, de 360 de zile, şi „anul zeilor”, de 360 de ani tereştri; această diferenţiere a servit la evaluarea marilor durate specifice diverselor etape ale Creaţiei universale, care se derulează pe parcursul anumitor cicluri cosmice. Influenţa fiecărui ciclu cosmic se reflectă, desigur, şi în vieţuirea terestră, în epopeea Mahabharata fiind prezentate „cunoaşterile revelate” ce au fost oferite omenirii în acest sens. Un astfel de ciclu, denumit Maha-yuga („Marele veac”), are patru ere distincte, a căror influenţă s-ar răsfrânge şi asupra modului de a gândi şi de a se manifesta al fiinţelor inteligente de pe numeroasele planete existente în Univers. Erele au durate distincte, şi anume:

–    Satya (Krita)-yuga: 4.800 de ani ai zeilor – respectiv 1.728.000 de ani tereştri; a fost „Evul de aur” al omenirii, perioadă în care nu s-au manifestat egoismul, răutatea, frica;

–    Treta-yuga: 3.600 de ani ai zeilor – respectiv 1.296.000 de ani tereştri; în această eră au survenit între oameni interesele personale, gândirea dreaptă-corectă reducându-se cu un sfert;

–    Dvpara-yuga: 2.400 de ani ai zeilor – respectiv 864.000 de ani tereştri; gândirea justă a oamenilor s-a redus la jumătate. Nedreptatea se extinde, adevărul şi-a pierdut ponderea, bolile şi suferinţele s-au înmulţit;

–    Kali-yuga (epoca actuală): 1.200 de ani ai zeilor – respectiv 432.000 de ani tereştri; gândirea umană mai păstrează doar un sfert din corectitudinea iniţială. În manifestările colective domină ura, interesul material, răutatea; acestea au condus, implicit, la suferinţe, foamete, frică şi disperare, boli tot mai grele.

Iniţiatul englez Benjamin Creme afirmă (în Maitreya’s Mission, volumul I) că înţeleptul indian Swami Premananda, precum şi Maestrul său au apreciat că actuala Kali-yuga se apropie de sfârşit. Ulterior, va începe un alt ciclu Maha-yuga, cu o nouă Satya-yuga.

20. În introducerea ediţiei franceze a textului antic comentat, termenul brahman este explicat ca având sensul de „suflet spiritualizat”.

21. Termenul guna are înţelesul de „tendinţă esenţială”, „calitate fundamentală”. Tot ce se manifestă în Univers ar rezulta din combinarea a trei gunas: sattva – puritate, elevare; rajas – activitate, pasiune; tamas – inerţie.

22. Vechea „cunoaştere revelată” din zona indiană afirmă că în întregul Univers ar exista un mediu continuu compus din particulele unei materii foarte fine, ce a fost denumită eter. Ştiinţa modernă nu a identificat un atare mediu, deşi există numeroase teorii care propun existenţa unor particule „pre-elementare” pentru care nu există însă aparatură de detectare. Acestora li s-au dat diverse denumiri: preoni, cosmioni, quantoni etc. Cunoaşterea spiritualistă modernă a dezvoltat această axiomă, demonstrând pe diferite căi realitatea „materiilor eterice”. O prezentare informativă a fost redată de profesorul S. Demetrescu în volumul Din tainele Vieţii şi ale Universului (Ed. Emet, Oradea, ediţia a IV-a, 2000), specificând existenţa în spaţiul planetar a 81 de feluri de materii eterice. Alţi autori, care au evidenţiat şi existenţa modernă a unei „fizici eterice”, au prezentat caracteristici fizico-chimice ale şapte categorii principale de materii eterice existente în mediul nostru apropiat. O sinteză a principalelor cunoaşteri acumulate în acest domeniu am inserat-o în cărţile Incursiuni în alte lumi (Ed. Polirom, Iaşi, 1999) şi Lumi invizibile (ediţia a II-a, Ed. Sedcom, Iaşi, 2003); recent, am inclus o sinteză mai complexă în cartea Strania energie a gândirii (Ed. Polirom, Iaşi, 2014).

23. După ce au stat un timp în India şi în Tibet, autori ca preotul catolic C.W. Leadbeater, Helena Blavatsky, dr. W.V. Evans-Wentz, Baird Spalding, dr. Annie Besant, Alexandra David-Néel etc. au publicat la sfârşitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX câteva zeci de cărţi de referinţă în noul domeniu; acestea au fost traduse în diferite ţări şi, în parte, şi în ţara noastră.

24. Unul dintre cei mai docţi conferenţiari şi autori indieni în domeniul elevării spirituale a fost Juddu Krishnamurti. El şi-a început activitatea publică în Anglia (1928) şi a continuat-o în California; de acolo, venea anual la Saanen (Elveţia), unde se adunau mii de oameni să-i asculte expunerile.

25. Iată doar câteva cazuri dintr-o astfel de pleiadă numeroasă: stabilindu-se la New York, Swami Prabhupada a publicat 37 de volume de iniţiere ezoterică, dintre care unele au fost traduse în peste zece limbi; B. Bodhabhikshu, stabilindu-se în Occident sub numele de J. Chatterji, a început prin cicluri de conferinţe şi apoi a realizat o sinteză de mare circulaţie sub titlul Filozofia ezoterică a Indiei; Sogyal Rinpoche a venit în Anglia şi, stabilit apoi în SUA, după importante cicluri de conferinţe, a înfiinţat în nouă ţări vestice reţeaua de centre RIGPA de iniţieri colective, publicând mai apoi o reală operă clasică sub titlul The Tibetan Book of Living and Dying (Harper, San Francisco, 1994).

26. Unii Maeştri ai Înţelepciunii – de exemplu, Morya sau Djwhal Khul – au transmis prin persoane iniţiate, antrenate în mod special pentru preluarea textelor, câteva zeci de volume care conţin cunoaşteri spiritualiste reactualizate, deosebit de valoroase. Toate acestea au fost traduse în numeroase limbi, inclusiv (unele) în limba română. Ca exemplu, îi menţionăm pe Alice Bailey, A.P. Sinnet, E. Roerich, B. Creme.

27. Guitton, J., Dieu et la science, Ed. Grasset & Fasquelle, Paris, 1991.

28. Devenind el însuşi „clarvăzător”, preotul catolic C.W. Leadbeater s-a format ca unul dintre principalii autori europeni iniţiaţi în domeniul cunoaşterilor spiritualiste. În amplul volum informaţional publicat (peste douăzeci de cărţi), a specificat în mod repetat (The Other Side of Death; Clairvoyance) un aspect esenţial: clarvederea rezultă din structurări biologice şi eterice favorizante, putând fi deci dezvoltată prin diferite metode. La persoanele fără un avans spiritual deosebit, această capacitate este însă temporară şi se pierde după un timp. În schimb, la persoanele care au obţinut un progres spiritual, această facultate se poate dezvolta în mod complex.

29. Leadbeater, C.W., L’homme visible et invisible, Ed. Adyar, Paris, 1903; Fontaine, J., Médecin des trois corps, 1980; Nos trois corps et les trois mondes, Ed. R. Laffont, Paris, 1986; Drouot, P., Guérison spirituelle et immortalité, Ed. du Rocher, Paris, 1993; Lazarev, S.N., Diagnostika Karmîi, Izd. Biotilend, St. Petersburg, 1994, traducere în limba română la Ed. Moldova, Iaşi, 1995.

30. Playfair, G.L., Le pouvoir de l’invisible, Ed. Calman Lévy, Paris, 1976; Chadwick, G., Discovering your past lives, traducere în limba română la Ed. Arhetip, Bucureşti, 1997.

31. În cartea sa Nemurirea sufletului, autorul francez P.-E. Cornillier a redat diferite cazuri în care au fost scurtate duratele respective, cu indicarea motivaţiilor obiective ce au condus la straniile modificări.

32. Powell, A.E., The Etheric Double, The Theosophical Publishing House, Londra, 1925. Volumul a fost publicat în numeroase ediţii şi tradus în diferite ţări, inclusiv în România; traducerea franceză a fost tipărită în şase ediţii la Ed. Adyar, Paris.