Juan Gabriel Vásquez, La forma de las ruinas

Copyright © Juan Gabriel Vásquez, 2015

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4958-7

ISBN PDF: 978-973-46-4959-4

ISBN print: 978-973-46-6619-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Moviestore collection Ltd/Alamy StockPhoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JUAN GABRIEL VÁSQUEZ s-a născut la Bogotá, în 1973. După încheierea studiilor de drept la Universidad de Rosario din oraşul natal, a plecat la Paris, unde a obţinut un doctorat în literatură latinoamericană la Sorbona. A trăit în Belgia şi la Barcelona înainte de a se întoarce în Columbia. A publicat pînă în prezent şase romane – Persona (1997), Alina suplicante (1999), Los informantes (2004), Historia secreta de Costaguana (2007), El ruido de las cosas al caer (2011; Zgomotul lucrurilor în cădere, Polirom, 2014), distins în acelaşi an cu Premio Alfaguara Novela şi în 2014 cu International IMPAC Dublin Literary Award, şi Reputaciones (2013) –, un volum de proză scurtă, Los amantes de Todos los Santos (2001), o biografie, Joseph Conrad: el hombre de ninguna parte (2004), şi volumul de eseuri El arte de la distorsión (2009). A tradus din operele lui John Hersey, John Dos Passos, Victor Hugo şi E.M. Forster şi este editorialist al cotidianului columbian El Espectador.

Lui Leonardo Garavito, care mi-a pus la îndemână ruinele

Maríei Lynch și lui Pilar Reyes, care mi-au arătat cum să le dau formă

Ești ruina celui mai demn bărbat…

Shakespeare, Iulius Cezar

I

Bărbatul care vorbea despre zile nefaste

Ultima dată când l-am văzut, Carlos Carballo intra cu grijă într-o mașină de poliție, cu mâinile încătușate la spate și capul vârât între umeri, în timp ce un text din josul ecranului explica motivul arestării lui: încercase să fure costumul unui politician asasinat. A fost o imagine fugitivă, prinsă din întâmplare pe unul dintre canalele cu știri de noapte, după reclamele înnebunitoare și înainte de știrile din sport, și-mi amintesc că m-am gândit că mii de telespectatori împart cu mine momentul acela, dar numai eu pot spune, fără să mint, că nu sunt deloc surprins. Era la fosta casă a lui Jorge Eliécer Gaitán, transformată în muzeu, unde în fiecare an ajung hoarde de vizitatori pentru a lua contact, scurt și indirect, cu cea mai celebră crimă politică din istoria Columbiei. Costumul era cel pe care Gaitán îl purtase în 9 aprilie 1948, ziua când Juan Roa Sierra, un tânăr cu vagi simpatii naziste, care cochetase cu secte rozacruciene și obișnuia să stea de vorbă cu Fecioara Maria, l-a așteptat la ieșirea din biroul său și, de la câțiva pași distanță, a tras patru gloanțe în el, pe strada plină de oameni și în toiul amiezii din Bogotá. Gloanțele i-au găurit sacoul și vesta, iar oamenii care știu asta vizitează muzeul numai pentru a vedea acele întunecate cercuri de vid. Carlos Carballo, s-ar fi putut crede, era unul dintre acei vizitatori.

Toate astea se întâmplau în a doua miercuri din luna aprilie 2014. Din câte se pare, Carballo ajunsese la muzeu pe la unsprezece dimineața, după care a fost văzut dând ocol casei ore în șir, ca un prozelit în transă, sau stând în picioare, cu capul înclinat, în fața cărților de drept penal, sau uitându-se la documentarul ale cărui imagini cu tramvaie în flăcări și oameni furioși agitând macete se derulează cât e ziua de lungă. După plecarea ultimilor școlari în uniformă, a urcat la etaj, unde costumul purtat de Gaitán în ziua asasinării era expus într-o vitrină, și a început să lovească sticla groasă cu o rozetă. A apucat să pună mâna pe umărul sacoului albastru-închis și atât: paznicul de la etaj, alertat de zgomote, îl țintea deja cu pistolul. Atunci, Carballo și-a dat seama că se tăiase în cioburile vitrinei și a început să-și lingă sângele de pe degete ca un câine de pripas. Însă fără să pară foarte îngrijorat. La televizor, o fată în cămașă albă și fustă ecosez a rezumat astfel:

„Era ca și cum l-ar fi prins mâzgălind pereții“.

Toate ziarele din dimineața următoare scriau despre furtul nereușit. Toți s-au arătat surprinși, cu ipocrizie, că mitul lui Gaitán continua să trezească asemenea pasiuni chiar și după șaizeci și șase de ani, iar unii au comparat pentru a mia oară asasinarea sa cu cea a lui Kennedy, de la care în anul anterior se împlinise jumătate de secol fără ca puterea ei de fascinație să fi scăzut câtuși de puțin. Au amintit cu toții, de parcă mai era nevoie, urmările nebănuite ale asasinatului: orașul incendiat de protestele mulțimii, lunetiștii trăgând de pe acoperișuri în tot ce mișca, războiul civil din anii următori. Aceeași informație era reluată peste tot, mai mult sau mai puțin în aceeași formă și mai mult sau mai puțin pe același ton melodramatic, însoțită de aceleași imagini, mai mult sau mai puțin, inclusiv de cele în care se vede cum mulțimea furioasă, după ce-l linșează pe criminal, târăște cadavrul pe jumătate despuiat de-a lungul Șoselei Séptima, spre Palatul Prezidențial; dar în toată presa n-am găsit măcar o speculație, oricât de gratuită, asupra adevăratelor motive pentru care un om în toate mințile decide să pătrundă într-o casă păzită și să fure hainele găurite ale unui mort celebru. Nimeni nu şi-a pus întrebarea asta, iar memoria noastră mediatică a uitat treptat de Carlos Carballo. Copleşiţi de violențele zilnice, care nu-ți lasă timp nici pentru deznădejde, columbienii l-au lăsat pe acel om inofensiv să se topească în întuneric ca o umbră. Nimeni nu s-a mai gândit la el.

O parte a acestei cărți e povestea lui. Nu pot să spun că l-am cunoscut cu adevărat, dar am ajuns cu el la un grad de intimitate pe care nu-l ating decât cei care au încercat să se înșele. Pentru a putea scrie povestea asta (pe care o simt prolixă și insuficientă), trebuie să vorbesc mai întâi despre omul care ne-a făcut cunoștință, căci tot ce mi s-a întâmplat apoi are înțeles numai dacă spun cum a intrat în viața mea Francisco Benavides. Ieri, plimbându-mă prin câteva locuri din centrul capitalei unde au avut loc unele întâmplări pe care le voi povesti în această dare de seamă, încercând să-mi reconfirm că nimic nu mi-a scăpat din vedere, oricât de dureroasă ar fi reconstituirea, m-am trezit întrebându-mă cu voce tare cum ajunsesem să știu toate aceste lucruri fără de care poate că mi-ar fi fost mai bine: cum ajunsesem să-mi petrec atâta timp gândindu-mă la niște morți, trăind cu ei, vorbind cu ei, ascultându-le lamentările și lamentându-mă la rândul meu că nu puteam face nimic pentru a le alina suferința. Și nu-mi vine să cred că totul a început de la câteva cuvinte simple cu care doctorul Benavides m-a invitat la el acasă. Atunci am crezut că accept invitația numai pentru a-i oferi din timpul meu celui care îmi dăruise dintr-al său când trecusem prin momente grele, așa că vizita mea părea mai degrabă un compromis, unul dintre nenumăratele fleacuri cu care ne pierdem vremea. Nu aveam cum să știu cât de mult mă înșelam, pentru că întâmplările din acea noapte au pus în funcțiune un mecanism înspăimântător ce se va opri numai odată cu această carte: această carte scrisă ca ispăşire a unor crime pe care, chiar dacă nu le-am comis, am sfârșit prin a le moșteni.

Francisco Benavides era unul dintre cei mai reputați chirurgi din țară, băutor de whisky single malt și cititor împătimit, deși sublinia de fiecare dată că îl interesa mai mult istoria decât ficțiunea, iar dacă ajunsese să citească un roman scris de mine, mai degrabă cu stoicism decât cu plăcere, a fost numai pentru sentimentalismul pe care i-l stârneau pacienții lui. Strict vorbind, eu nu eram pacientul său, dar e drept că o problemă de sănătate ne-a pus în legătură prima dată. Într-o noapte din 1996, la câteva săptămâni după ce mă instalasem la Paris, încercam să înțeleg un eseu de Georges Perec când am simțit ceva neobișnuit sub maxilarul stâng, un soi de biluță sub piele. În zilele următoare biluța a crescut, însă preocupat cum eram cu noua mea viață, nerăbdător să descifrez regulile noului oraș și să-mi găsesc locul în el, nu i-am dat importanță. După alte câteva zile, aveam un ganglion atât de inflamat, încât îmi deforma fața; oamenii de pe stradă mă priveau cu milă, iar o colegă de studii a încetat să mă mai salute de teamă să nu ia cine știe ce boală necunoscută. Au început analizele; o armată de medici parizieni n-a fost în stare să pună un diagnostic corect; unul dintre ei, de numele căruia nici nu vreau să-mi amintesc, a îndrăznit să sugereze că ar fi vorba de un cancer limfatic. Atunci, familia mea a apelat la Benavides, ca să-l întrebe dacă e posibil așa ceva. El nu era oncolog de profesie, dar în ultimii ani stătuse mult pe lângă bolnavii terminali: un soi de voluntariat pentru care nu primea nici o retribuție. Așa se face că, deși părea destul de iresponsabil să pui un diagnostic de pe cealaltă parte a oceanului, mai ales într-o epocă anterioară telefoanelor cu care poți trimite fotografii și a camerelor integrate computerelor, Benavides n-a ținut cont de timpul său și, bazându-se pe cunoștințe și intuiție, mi-a oferit un sprijin transatlantic ce s-a dovedit aproape la fel de util ca un diagnostic definitiv. „Dacă ați avea ce caută ei“, mi-a zis odată la telefon, „ar fi găsit deja“. Complicata logică a frazei a fost ca un colac de salvare aruncat cuiva care se îneacă: te agăți de el fără să te întrebi dacă nu cumva e spart.

După câteva săptămâni (petrecute într-un fel de timp în afara timpului, trăind cu ideea cât se poate de întemeiată că viața mea avea să se sfârșească la douăzeci și trei de ani, dar atât de năucit de veste încât nici măcar nu eram în stare să simt o frică adevărată sau o reală tristețe), un medic generalist pe care l-am cunoscut întâmplător în Belgia, membru al organizației Medici fără Frontiere, întors recent de la ororile din Afganistan, a avut nevoie de o singură privire pentru a-mi pune diagnosticul de tuberculoză ganglionară, o boală care dispăruse din Europa și mai putea fi întâlnită numai în (mi-a explicat fără a pune ghilimelele pe care eu acum am să le pun) „Lumea a Treia“. M-au internat într-un spital din Liège, m-au închis într-un salon întunecat, mi-au făcut niște analize ce îmi dădeau senzația că îmi ia foc sângele, m-au anesteziat și mi-au deschis partea dreaptă a feței, sub maxilar, ca să-mi scoată un ganglion și să-l pună la cultură; după o săptămână, laboratorul a confirmat ce spusese medicul proaspăt întors, care nu avusese nevoie de atâtea analize costisitoare. Timp de nouă luni am urmat un tratament triplu cu antibiotice care-mi colorau urina într-un portocaliu strident; ganglionul inflamat a început să dea înapoi; într-o dimineață am simțit umezeală pe pernă și mi-am dat seama că ceva se spărsese. După asta, trăsăturile feței mele au revenit la normal (în afara celor două cicatrice: una discretă, iar cealaltă, de pe urma operației, mai evidentă) și în sfârșit am putut lăsa în urmă problema aceea, deși în toți acești ani nu am reușit să uit cu totul de ea, pentru că cicatricele au grijă să îmi amintească. I-am rămas profund îndatorat doctorului Benavides. Și primul lucru la care m-am gândit când ne-am văzut întâia oară, la nouă ani după întâmplarea aceea, a fost că niciodată nu-i mulțumisem așa cum ar fi meritat. Poate că de aceea l-am acceptat atât de ușor în viața mea.

Ne-am întâlnit din întâmplare la cantina Spitalului Santa Fe. Eu și soția mea eram internați de cincisprezece zile și încercam să facem față cât mai bine urgenței care ne obligase să ne prelungim șederea la Bogotá. Aterizaserăm la începutul lui august, imediat după Ziua Independenței, cu gândul să ne petrecem vacanța de vară în sânul familiei și să ne întoarcem la Barcelona înainte de data prevăzută pentru naștere. Sarcina ajunsese la douăzeci și patru de săptămâni fără cea mai mică problemă, lucru pentru care îi mulțumeam Domnului în fiecare zi: știam de la început că sarcina gemelară e considerată una de mare risc. Însă normalitatea s-a dus de râpă într-o duminică, atunci când, după o noapte de disconfort și dureri neobișnuite, ne-am dus la doctorul Ricardo Rueda, specialistul în probleme de reproducere care urmărise încă de la început evoluția sarcinii. După o ecografie amănunțită, doctorul Rueda ne-a dat vestea.

„Mergeți acasă după haine“, mi-a zis. „Soția dumneavoastră rămâne internată aici până la noi ordine.“

Ne-a explicat ce se întâmplă cu tonul și atitudinea unuia care anunță un incendiu într-un cinematograf: trebuie să aduci la cunoştinţă gravitatea problemei, dar nu în așa fel încât oamenii să se calce în picioare la ieșire. Ne-a explicat ce înseamnă insuficiența cervicală, a întrebat-o pe M dacă avusese contracții și a sfârșit prin a ne spune că trebuia operată de urgență, pentru a întârzia procesul ireversibil care începuse fără să știm. Ne-a spus pe loc – dând peste un incendiu, încercând să evite ca lumea să se calce în picioare – că nașterea prematură e o realitate inevitabilă; tot ce rămânea de făcut era să vedem cât timp puteam câștiga ținând cont de o situație atât de nefavorabilă, iar posibilitatea ca fetițele mele să trăiască depindea tocmai de acel timp. Cu alte cuvinte: intraserăm într-o cursă contracronometru și știam că riscul de a le pierde pe fetițe era dintre cele care-ți distrug viața. Din acel punct, fiecare decizie avea ca obiectiv amânarea nașterii. La începutul lui septembrie, M era internată deja de paisprezece zile într-o rezervă de la parterul spitalului, fără să aibă voie să se miște și fiind supusă zilnic unor analize care ne-au pus la încercare rezistența, curajul și nervii.

În rutina zilnică intrau injecțiile cu cortizon pentru a dezvolta plămânii fiicelor mele nenăscute, probele de sânge atât de dese încât cu greu mai găseai vreun punct neînțepat pe antebrațele soției mele, ecografiile ce puteau dura și câte două ore și prin care se determina cât de bine funcţionau creierele fetițelor, coloanele vertebrale, inimile lor care nu băteau niciodată la unison. Rutina nocturnă nu era mai puțin complicată. Asistentele puteau intra oricând să recolteze date și să pună întrebări, iar lipsa unui somn fără întreruperi, pe lângă tensiunea continuă pe care o simțeam, ne făcea să fim nervoși. M începuse să aibă contracții pe care nici măcar nu le mai simțea; pentru a le reduce (n-am știut niciodată dacă din intensitate sau din frecvență) au hotărât să-i administreze un medicament numit Adalat, din cauza căruia, ni s-a explicat, avea niște bufeuri atât de puternice, încât trebuia să deschid larg ferestrele și să dorm în frigul nemilos al dimineților din Bogotá. Uneori, când frigul sau asistentele îmi alungau somnul, mă duceam să dau o tură prin spitalul pustiu; mă așezam pe canapelele de piele din sălile de așteptare, dacă găseam un loc luminat, și citeam câteva pagini din Lolita într-o ediție de pe coperta căreia mă privea Jeremy Irons; sau mă lăsam purtat de picioare pe coridoarele întunecoase, la orele acelea când în spital mai erau aprinse numai jumătate dintre neoane, mergând din rezerva noastră până la secţia de neonatologie și de acolo până la sala de așteptare de la chirurgie ambulatorie. În acele cutreierări nocturne pe coridoare albe încercam să-mi amintesc ultimele explicații primite de la medici și să-mi dau seama de riscurile la care ar fi expuse fiicele mele dacă nașterea ar avea loc chiar atunci; apoi calculam în minte cât luaseră fetele în greutate în ultimele zile și cât timp le mai trebuia ca să ajungă la greutatea minimă necesară pentru a supraviețui și mă tulbura gândul că liniștea vieții mele depindea de tot acel gramaj calculat cu obstinație. Încercam, firește, să nu mă îndepărtez prea mult de rezerva noastră și să am mereu telefonul în mână, nu prin vreun buzunar, ca să fiu sigur că îl aud. Și mă uitam des la el: să mă asigur că am semnal și că acesta e bun, ca nu cumva fiicele mele să se nască singure din cauza absenței a patru liniuțe negre pe micul firmament gri al ecranului.

Tocmai în timpul uneia dintre acele plimbări l-am recunoscut pe doctorul Benavides sau, mai bine zis, el m-a recunoscut pe mine. Amestecam fără chef în cafeaua cu lapte, așezat la o masă din capătul cantinei deschise non-stop, departe de un grup de studenți care făceau o pauză la mijlocul turei de noapte (care în orașul meu e mereu epuizantă, plină de violențe mai mici sau mai mari); în carte, Lolita și Humbert Humbert își începeau călătoria prin Statele Unite, dintr-un Motel Funcțional în altul, umplând parcările cu lacrimi și iubiri ilicite, punând geografia în mișcare. Bărbatul s-a apropiat de mine, s-a prezentat cât se poate de simplu și m-a întrebat două lucruri: mai întâi dacă-mi aminteam de el și apoi cum stăteam cu ganglionii. Înainte de-a apuca să îi răspund, s-a așezat, strângând ceașca lui de cafea în mâini ca și cum cineva ar fi putut oricând să i-o fure. Nu era unul dintre acele pahare de plastic, obișnuite în lagărele de refugiați, în care ni se servea nouă cafeaua, ci o ceașcă de ceramică vopsită în albastru-închis; logoul unei universități se ițea chinuit dintre palmele mici, printre degetele uşor depărtate.

„Ce căutaţi pe-aici la ora asta?“, m-a întrebat.

I-am făcut un scurt rezumat: riscul de naștere prematură, numărul de săptămâni, pronosticurile. Însă mi-am dat seama că nu avea prea mult chef de discuție pe o asemenea temă, așa că am spus ce mi-a trecut prin cap. „Dar dumneavoastră?“, l-am întrebat.

„Vizitez un pacient“, mi-a răspuns.

„Și ce are pacientul?“

„Dureri mari“, a zis el, brutal de concis. „Am venit să văd cum l-aș putea ajuta.“ Și a schimbat subiectul, deși nu mi s-a părut că ar fi vrut să evite un răspuns clar: Benavides nu era genul de om care se ferește să vorbească despre durere. „V-am citit romanul, cel despre nemți“, m-a anunţat. „Cine-ar fi zis? Pacientul a ajuns scriitor.“

„Cine-ar fi zis.“

„În plus, scrieți chestii pentru oameni bătrâni.“

„Chestii pentru oameni bătrâni?“

„Chestii din anii ’40. Chestii din al Doilea Război. Faza din 9 aprilie, chestii de astea.“

Se referea la cartea pe care o publicasem cu un an înainte. Ideea îmi venise prin 1999, când am cunoscut-o pe Ruth de Frank, o evreică din Germania care, după ce a scăpat de cataclismul european, ajungând în Columbia în 1938, a văzut cum guvernul columbian, susţinător al Aliaţilor, începuse să rupă relațiile diplomatice cu țările Axei și să închidă cetățenii inamici – propagandiști sau simpatizanți ai fascismului european – în hoteluri de lux de la țară transformate în lagăre de concentrare. De-a lungul a trei zile de discuții, am avut plăcerea și privilegiul de-a o asculta pe femeia aceea cu memorie impecabilă povestindu-mi aproape întreaga ei viață, luând între timp notiţe pe niște foi prea mici dintr-un carnețel: era tot ce găsisem la îndemână în hotelul din zona călduroasă a Columbiei unde ne întâlniserăm. În povestea fascinantă a vieții lui Ruth de Frank, întinsă pe două continente și pe mai bine de șapte decenii, o întâmplare era cu adevărat neobișnuită: familia ei de evrei refugiați, prin una dintre acele ironii crude ale vieții, ajunge să fie urmărită și în Columbia, pentru că era o familie de nemți. Această teribilă neînțelegere (însă neînțelegere e un cuvânt nepotrivit și frivol) s-a transformat în primul impuls al unui roman pe care l-am numit Los informantes¹; iar viața și amintirile lui Ruth de Frank au devenit, distorsionate așa cum distorsionează mereu ficțiunea, cele ale unui personaj fundamental al romanului, un fel de busolă morală a lumii fictive: Sara Guterman.

Dar romanul vorbea despre multe alte lucruri. Cum povestea era centrată pe anii ’40, nu se putea ca la un moment dat subiectul cărții și personajele să nu aibă legătură cu întâmplările din 9 aprilie 1948. Personajele din Los informantes vorbeau despre acea zi nefastă; tatăl naratorului, profesor de oratorie, își amintea cu admirație de discursurile incredibile ale lui Gaitán; de-a lungul câtorva pagini, naratorul se duce să viziteze locul crimei, așa cum m-am dus și eu de multe ori, iar Sara Guterman, care-l însoțește în acea zi, se apleacă la un moment dat să atingă liniile de tramvai care încă mai treceau de-a lungul Șoselei Séptima în anii ’40. În liniștea albă din cantina nocturnă, fiecare cu cafeaua lui în față, doctorul mi-a mărturisit că scena aceea – o femeie în vârstă coborând de pe trotuar în locul unde fusese împușcat Gaitán și atingând liniile de tramvai ca și cum ar fi luat pulsul unui animal rănit – l-a împins să mă caute. „Și eu am făcut asta“, mi-a zis.

„Ce?“

„M-am dus în centru. M-am oprit în fața plăcii memoriale. Și m-am aplecat ca să ating șinele.“ A făcut o pauză. Apoi: „Dar de unde atâta interes la dumneavoastră?“.

„Nu știu“, i-am zis. „Dintotdeauna. Una dintre primele mele povestiri a fost despre 9 aprilie. N-a fost publicată niciodată, din fericire. Îmi mai amintesc doar că ningea la final.“

„În Bogotá?“

„Da, în Bogotá. Peste trupul lui Gaitán. Peste șinele de tramvai.“

„Aha“, a zis. „Nu degeaba nu-mi place să citesc chestii inventate.“

Așa am ajuns să vorbim despre 9 aprilie. Mi-a atras atenția faptul că Benavides nu spunea niciodată Bogotazo, titulatura grandilocventă pe care noi, columbienii, o dăduserăm de mult acelei zile legendare. Nu: Benavides spunea mereu ziua și luna, uneori adăuga și anul, ca și cum ar fi fost vorba despre prenumele și numele cuiva care merită tot respectul, sau ca și cum a folosi acea titulatură ar fi fost dovada unei familiarități intolerabile: până la urmă, nu-ți permiți să te joci cu faptele cu adevărat importante din trecutul nostru. A început să-mi povestească ce știa, și nici eu nu m-am lăsat mai prejos. Mi-a vorbit despre agenții de la Scotland Yard pe care guvernul i-a angajat în 1948 pentru a supraveghea cercetările și despre un scurt schimb de scrisori pe care l-a avut după mulți ani cu unul dintre ei: un tip foarte amabil care era și acum la fel de indignat ca în acele zile îndepărtate când guvernul columbian le cerea rezultate întruna, părând în același timp să le pună numai beţe în roate. Eu i-am vorbit despre discuția cu Leticia González, mătușa soției mele, al cărei bărbat, Juan Roa Cervantes, a fost confundat cu asasinul omonim și urmărit de un mic grup de liberali cu macete; când l-am cunoscut, mi-a povestit chiar el despre acele zile de teroare și cel mai des își amintea (făcând eforturi vizibile să-și stăpânească lacrimile) de pedeapsa pe care i-o aplicaseră susținătorii lui Gaitán: îi incendiaseră biblioteca.

„Ce mai nume pentru o asemenea zi“, a zis Benavides.

Atunci mi-a spus ce aflase de la Hernando de la Espriella, un pacient din zona de coastă, care se afla în trecere prin Bogotá când au izbucnit violențele și care în prima noapte a zăcut cu fața în jos pe un morman de cadavre ca să scape cu viață; iar eu i-am spus despre vizita pe care o făcusem la casa lui Gaitán, după ce o transformaseră în muzeu și te puteai uita la costumul său bleumarin, expus pe un manechin fără cap într-o vitrină de sticlă, cu găurile lăsate de gloanțe (două sau trei, nu mai știu) la vedere… Timp de cincisprezece sau douăzeci de minute am stat acolo, în cantina din care studenții din tura de noapte plecaseră, și am făcut schimb de povești așa cum copiii fac schimb de abțibilduri cu fotbaliști. Dar apoi doctorul Benavides a simțit că mă deranjează sau că-mi răpește momentele mele de liniște. Am avut senzația că doctorul Benavides, ca toți medicii care au trăit în preajma durerilor și grijilor străine, știa că pacienții sau rudele lor au nevoie de momente de singurătate, în care să nu vorbească cu nimeni și nimeni să nu vorbească cu ei. Așa că și-a luat la revedere.

„Locuiesc în apropiere, Vásquez“, mi-a zis strângându-mi mâna. „Când aveți chef să vorbiţi despre 9 aprilie, treceți pe la mine, bem un whisky și vă mai spun câte ceva. Nu mă satur niciodată de subiectul ăsta.“

M-am gândit o clipă că există astfel de oameni în Columbia: oameni care vorbesc despre 9 aprilie așa cum alții joacă șah sau cărți, sau fac rebusuri ori croșetează, sau colecționează timbre. E adevărat că sunt tot mai puțini: au dispărut treptat, fără să se poată adapta și fără să lase continuatori sau discipoli, învinși de eterna nepăsare a acestei țări nenorocite. Dar încă mai sunt, și e firesc, căci asasinarea lui Gaitán – avocatul cu origini umile care ajunsese pe culmile politicii și se simțea chemat să salveze Columbia din mâinile unei clase conducătoare fără milă, strălucitul orator capabil să îmbine în discursurile sale influențele ireconciliabile ale lui Marx și Mussolini – face parte din mitologia noastră națională, ca asasinarea lui Kennedy pentru nord-americani sau ziua de 23 februarie pentru spanioli. Ca toți columbienii, și eu am crescut cu zvonurile că Gaitán fusese ucis de conservatori, de liberali, de comuniști, de spioni străini, de clasa muncitoare care se simțea trădată, de oligarhia care se simțea amenințată; și apoi am acceptat, așa cum am sfârșit prin a accepta cu toții, că asasinul Juan Roa Sierra a fost numai mâna înarmată a unei conspirații trecute cu succes sub tăcere. Poate că ăsta e motivul obsesiei mele pentru acea zi: niciodată n-am simțit devotamentul pe care alții îl au pentru Gaitán, fiindcă mi se pare un personaj mai întunecat decât sunt dispuși oamenii să admită; însă știu că țara asta ar fi fost mai bună dacă nu l-ar fi ucis și mai ales că s-ar putea uita altfel în oglindă dacă asasinatul nu ar continua să fie nepedepsit chiar și acum, după atâția ani.

9 aprilie e un vid în istoria Columbiei, da, dar mai e și altceva: un act solitar care a împins un întreg popor la un război sângeros; o nevroză colectivă care ne-a făcut să nu mai avem încredere în noi mai bine de jumătate de secol. De atunci, noi, columbienii, am încercat, fără succes, să înțelegem ce s-a petrecut în acea vineri din 1948, iar mulți au făcut din asta o distracție mai mult sau mai puțin serioasă, pierzându-și timpul și energia. La fel, există nord-americani – cunosc chiar eu câțiva – care își petrec toată viața vorbind despre asasinarea lui Kennedy, despre circumstanțele ei și despre cele mai ascunse detalii, oameni care știu ce marcă de pantofi purta Jackie în ziua crimei, oameni care sunt capabili să reproducă fraze întregi din Raportul Warren. Și da: există de asemenea spanioli – nu știu mulți, dar știu unul și mi-e de-ajuns – care vorbesc încontinuu despre lovitura de stat nereușită din 23 februarie 1981, în Congresul Deputaților din Madrid, și care ar putea să găsească cu ochii închiși urmele de gloanțe din pereții aulei. Bănuiesc că asemenea oameni există peste tot în lume, oameni ce reacţionează la conspirațiile din țările lor astfel: transformându-le într-o poveste pe care o tot repetă, ca fabulele pentru copii, și într-un loc al memoriei sau al imaginației, un spațiu virtual unde mergem în excursie, din nostalgie sau încercând să găsim ceva pierdut. Doctorul, din câte mi s-a părut atunci, era un astfel de om. Oare la fel sunt și eu? Benavides mă întrebase de unde atâta interes, iar eu îi vorbisem despre povestirea pe care o scrisesem în anii de studenție. Dar nu i-am spus nimic despre cum mi-a venit ideea de a o scrie și nici despre momentul în care am scris-o. De mult nu-mi mai amintisem ceva despre acea epocă și m-am mirat că tocmai acum, în asemenea împrejurări, acele amintiri se hotărâseră să iasă la suprafață.

Erau teribilele zile ale lui 1991. Din aprilie 1984, când traficantul de droguri Pablo Escobar a ordonat asasinarea ministrului Justiției, Rodrigo Lara Bonilla, războiul dintre cartelul din Medellín și statul columbian pusese brusc stăpânire pe orașul meu și îl transformase într-un teatru de luptă. Bombele explodau în locuri alese cu grijă de traficanți pentru a ucide cetățeni anonimi care nu erau implicaţi în război (însă eram cu toții implicați în război, prin urmare părea o prostie copilărească să crezi contrariul). În ajunul Zilei Mamei, ca să dau un exemplu, două atentate în centre comerciale din capitală au făcut douăzeci și una de victime; o bombă pusă în arena de coride din Medellín – alt exemplu – a lăsat în urmă douăzeci și doi de morți. Exploziile marcau zilele. Pe măsură ce treceau lunile, începeam să ne dăm seama că nici unul dintre noi nu era în afara pericolului, pentru că oricine putea fi aruncat în aer de o bombă în orice moment și în orice loc. Zonele unde avuseseră loc atentate, dintr-un fel de atavism pe care-l descopeream din mers, nu mai erau frecventate de cetățeni. Părți întregi din oraș erau pierdute pentru noi sau se transformau, fiecare dintre ele, în niște memento mori de ciment și cărămidă, și în același timp începeam să avem o revelație pe atunci încă timidă: și anume că un nou tip de noroc (norocul care ne desparte de moarte și care e, alături de norocul în dragoste, cel mai important dintre toate, dar și cel mai impertinent) își făcuse loc în viața noastră sub forma invizibilă și mai ales imprevizibilă a unei unde de explozie.

Între timp îmi începusem studiile de drept la o universitate din centrul capitalei, ce funcţiona într-o mănăstire din secolul al XVII-lea transformată în închisoare destinată luptătorilor pentru Independență, pe treptele căreia unii dintre ei au coborât spre eșafod și ale cărei săli cu ziduri groase au dat mai mulți președinți, destui poeți și, în cele mai nefericite cazuri, chiar președinți poeți. La cursuri nu se vorbea aproape deloc despre ce se întâmpla afară: discutam dacă un grup de speologi prinşi într-o peşteră au dreptul să se mănânce unii pe alţii; dezbăteam dacă Shylock, în Neguțătorul din Veneția, avea dreptul să-i ia lui Antonio o livră de carne din trup și dacă e legitim ca Portia să-l împiedice să facă așa ceva folosindu-se de un artificiu ieftin. La alte cursuri (la majoritatea, de fapt) mă plictiseam de moarte, o plictiseală resimțită fizic, un soi de apăsare în piept, ce semăna cu un ușor atac de panică. La cursurile incredibil de plictisitoare de drept procesual sau de proprietate am început să mă așez tot mai des la pupitrele din ultimul rând şi, ascuns după trupurile pestrițe ale celorlalți studenți, să scot o carte de Borges sau de Vargas Llosa, ori de Flaubert, recomandat de Vargas Llosa, ori de Stevenson sau Kafka, recomandați de Borges. Am înțeles foarte repede că n-avea nici un rost să asist la cursuri pentru a pune în scenă acel ritual complicat de impostură academică; am început să lipsesc, să-mi petrec timpul jucând biliard sau vorbind despre literatură, ori ascultând poeme înregistrate cu León de Greiff sau Pablo Neruda în salonul cu canapele de piele de la Casa Silva, sau cutreierând împrejurimile universității, fără țintă ori metodă, mergând de la lustragiii din piață până la cafeneaua de lângă Chorro de Quevedo, de la băncile zgomotoase din Parcul Santander până la cele retrase și liniștite din Palomar del Príncipe, sau de la Centro Cultural del Libro, cu chioșcurile lui de un metru pătrat și cu librari înghesuiţi care îți puteau face rost de toate cărțile din așa-numitul boom latinoamerican, la Templo de la Idea, o căsoaie cu două etaje unde se legau cărți din biblioteci private și te puteai așeza pe trepte să citești cărți străine învăluit de mirosul de lipici și în zgomotul mașinilor. M-am apucat să scriu câteva povestiri abstracte influențat de excesele poetice din Un veac de singurătate, apoi altele, imitând punctuația atât de personală a lui Cortázar din „Bestiar“, să zicem, sau din „Circe“. La finalul celui de-al doilea an de facultate, mi-am dat seama de ceva ce crescuse în mine de luni bune: anume că dreptul nu mă interesa deloc și nici nu-mi folosea la nimic, căci singura mea obsesie era să citesc literatură și, eventual, să învăț să și scriu.

În una dintre acele zile s-a întâmplat ceva.

La un curs de Istorie a ideilor politice, pe când vorbeam despre Hobbes sau despre Locke, ori despre Montesquieu, s-au auzit din stradă două detunături. Sala noastră se afla la etajul şapte dintr-o clădire care dădea spre Șoseaua Séptima; de la ferestre aveam o vedere cât se poate de bună asupra trotuarului vestic. Eu stăteam în ultimul rând, cu spatele sprijinit de perete, așa că m-am ridicat primul să mă uit pe fereastră: pe trotuar, în fața vitrinei de la papetăria Panamericana, zăcea întins corpul care tocmai fusese împușcat de două ori și care sângera sub privirile tuturor. L-am căutat din ochi pe asasin, dar degeaba: nimeni nu ținea o armă în mână, nimeni nu încerca să scape fugind, nimeni nu întorsese capul așa cum se întâmplă când cineva o ia la fugă, nu existau priviri curioase, nici degete care arătau într-o anumită direcție, pentru că locuitorii capitalei deja învățaseră să nu se amestece în treburile altora. Rănitul purta costum, însă nu și cravată; sacoul i se desfăcuse în cădere, lăsând la iveală cămașa albă pătată de sânge. Nu se mișca. M-am gândit: e mort. Doi trecători au ridicat corpul, altcineva a oprit o camionetă albă. Au așezat corpul pe platforma camionetei și unul din cei care-l ridicaseră a urcat și el. M-am întrebat dacă-l cunoștea, sau dacă îl recunoscuse chiar atunci, dacă fusese lângă el când l-au împușcat (dacă era asociatul lui, de pildă, în cine știe ce afaceri necurate) sau dacă pur și simplu făcea totul din solidaritate și din milă. Fără să aștepte să se schimbe culoarea semaforului în verde pe Bulevardul Jiménez, camioneta depăși toate mașinile, viră brusc la stânga (mi-am dat seama că îl duceau pe rănit la Spitalul San José) și dispăru din raza privirii mele.

După curs, am coborât pe jos cele şapte etaje până în curtea universității și apoi am ieșit în Piațeta Rosario, unde se înalță statuia întemeietorului orașului, don Gonzalo Jiménez de Quesada, ale cărui armură și spadă îmi apar mereu în minte scăldate în găinaț de porumbel. Am luat-o prin pasajul de pe Strada 14, unde întotdeauna e frig pentru că soarele bate numai dimineața, însă niciodată după ora nouă, și am traversat Șoseaua Séptima în dreptul papetăriei Panamericana. Pata de sânge strălucea pe trotuar ca un obiect pierdut; trecătorii îi dădeau târcoale, o evitau și ai fi putut crede că sângele proaspăt al acelui bărbat rănit era o simplă denivelare a pavajului, iar locuitorii din centru o știau din vremuri imemoriale, se obișnuiseră cu ea şi o ocoleau din mers fără să-și mai dea seama. Pata era de mărimea unei palme deschise. M-am apropiat și mi-am pus picioarele de o parte și de alta, ca pentru a o apăra de paşii celorlalți, după care am făcut exact asta: am călcat pe ea.

Am călcat cu grijă, abia atingând-o cu vârful pantofului, ca un copil care bagă degetul în apă să vadă cât e de caldă. Forma clară și bine definită a petei se stricase. Și atunci mi s-a făcut probabil rușine, pentru că am ridicat privirea să văd dacă cineva se uita la mine, condamnându-mi în tăcere purtarea (ușor necuviincioasă sau profanatoare) și m-am îndepărtat de pată încercând să nu fac mișcări care să atragă atenția. La câțiva pași de acolo se aflau plăcile de marmură care comemorează asasinarea lui Jorge Eliécer Gaitán. M-am oprit să le citesc, mai degrabă să mă prefac că le citesc; apoi am traversat Séptima până pe trotuarul Bulevardului Jiménez, am dat ocol cvartalului, am intrat în Café Pasaje, am cerut un vin roșu și mi-am șters vârful pantofului cu un șervețel. Aș fi putut lăsa șervețelul acolo, sub farfuria de porțelan, dar am preferat să-l iau cu mine, având grijă să nu ating cu mâna sângele uscat. Am aruncat șervețelul murdar în prima pubelă pe care am văzut-o. N-am vorbit cu nimeni despre asta, nici în acea zi, nici în zilele următoare.

Totuşi a doua zi dimineaţă am revenit la locul atentatului. Pata nu mai era, abia se distingea o urmă vagă pe cenușiul pavajului. M-am întrebat ce s-o fi întâmplat cu bărbatul rănit: dacă supraviețuise, dacă acum era în convalescență, cu soția și copiii alături, sau dacă murise și chiar în acele momente avea loc priveghiul său undeva în orașul violent. La fel ca ieri, am făcut câțiva pași spre Bulevardul Jiménez și m-am oprit în dreptul plăcilor de marmură, dar de data aceasta am citit tot ce era scris pe ele, fiecare text de pe fiecare placă, și mi-am dat seama că nu mai făcusem asta. Gaitán, omul despre care de când mă știu se vorbise atât de mult în familia mea, continua să fie un necunoscut pentru mine, o umbră care se perinda printre ideile mele vagi despre istoria columbiană. În acea după-amiază l-am așteptat pe profesorul Francisco Herrera până și-a terminat cursul de oratorie și l-am întrebat dacă pot să-l invit la o bere ca să-mi vorbească despre 9 aprilie.

„Mai bine la o cafea cu lapte“, mi-a zis. „Nu mă pot duce acasă mirosind a băutură.“

Francisco Herrera – Pacho pentru prieteni – era un bărbat slab, cu niște ochelari mari cu rame negre și cu faimă de excentric, iar vocea de bariton nu-l împiedica să-i imite pe majoritatea politicienilor noștri. Preda în principal filosofia dreptului, însă cunoștințele de retorică și mai ales talentul său de imitator îl făcuseră să predea un curs de seară la care se ascultau și se analizau marile discursuri ale oratoriei politice, de la cel al lui Antonius din Iulius Cezar până la discursurile lui Martin Luther King. Nu de puține ori, după curs, unii dintre studenți îl însoțeam la o cafenea din apropiere, unde în schimbul celor mai reușite imitări îi ofeream câte o cafea cu coniac, spre distracția și curiozitatea, uneori chiar sarcasmul, clienților de la mesele vecine. Îl imita foarte bine pe Gaitán, ajutat de nasul lui acvilin și de părul negru pomădat care îl făceau să semene cu fostul politician, dar mai ales de cunoștințele exhaustive despre viața și opera lui Gaitán – publicase chiar și o scurtă biografie la o editură universitară –, ce dădeau fiecărei fraze rostite o precizie ce aducea mai degrabă cu a unui medium la o ședință de spiritism: Gaitán revenea la viață prin cuvintele lui. Odată chiar i-am spus că, atunci când îi rostea discursurile, părea posedat de Gaitán. A zâmbit cum zâmbește numai cineva care și-a dedicat toată viața unei nebunii și tocmai își dă seama, pe jumătate surprins, că nu a pierdut timpul.

La intrarea în Café Pasaje – tocmai ieșea un lustragiu cu cutia de lemn sub braț și ne-am oprit să-i facem loc –, Pacho m-a întrebat despre ce voiam să discutăm.

„Vreau să știu cât mai exact cum s-au petrecut lucrurile“, am răspuns. „Cum a fost asasinat Gaitán.“

„A, atunci mai bine nu intrăm“, a zis el. „Hai să dăm o tură prin împrejurimi.“

Chiar asta am făcut, fără să vorbim, mergând amândoi în tăcere, coborând treptele piaţetei de pe partea cu Bulevardul Jiménez, ajungând în tăcere la colț și tot în tăcere pândind momentul pentru a traversa Séptima în plin trafic, Pacho părând destul de grăbit și eu încercând să țin pasul cu el. Se purta ca un frate mai mare plecat de mult de acasă care îi arată fratelui mai mic, venit în vizită, noul lui oraș. Am trecut pe lângă plăcile de marmură și m-am mirat că Pacho nu s-a oprit să se uite la ele, nici măcar nu mi-a dat de înțeles, printr-un semn cu capul sau cu mâna, că ar ști de ele. Am ajuns la locul pe care, în anul 1948, se înălța edificiul Agustín Nieto (mi-am dat seama că ne aflam la câțiva pași de unde, cu o zi înainte, se aflase pata de sânge, ajunsă astăzi o fantasmă și o amintire) și Pacho m-a condus la ușa de sticlă a unui magazin. „Atinge-o“, mi-a zis.

N-am înțeles din prima clipă ce voia. „Să ating ușa?“

„Da, atinge ușa“, a insistat Pacho, și eu m-am supus. „Pe aici, pe această ușă, a ieșit Gaitán în 9 aprilie“, a continuat el. „Firește, nu era această ușă din această clădire: nu demult au demolat edificiul Agustín Nieto ca să construiască monstruozitatea asta. Însă acum, aici, pentru noi ușa asta e cea pe care a ieșit Gaitán, iar tu tocmai o atingi. Era vreo unu, și Gaitán se ducea să ia prânzul cu câțiva prieteni. Era binedispus. Știi de ce?“

„Nu, Pacho“, i-am răspuns. O pereche a ieșit din clădire și s-a oprit să se uite la noi câteva clipe. „De ce?“

„Pentru că în seara de dinainte câștigase un proces. De asta, de asta era binedispus.“

Îl apărase pe locotenentul Cortés, acuzat că l-a asasinat prin împușcare pe ziaristul Eudoro Galarza Ossa, și câștigarea procesului nu fusese atât un succes juridic, cât mai degrabă un adevărat miracol. Gaitán ținuse un discurs cutremurător, unul dintre cele mai bune din viața lui, susținând că locotenentul îl omorâse într-adevăr pe ziarist, dar o făcuse în legitimă apărare a onoarei. Crima avusese loc cu zece ani în urmă. Ziaristul, director al unui ziar din Manizales, permisese publicarea unui articol în care se denunţau relele tratamente pe care locotenentul le aplica trupei sale; într-o zi, Cortés s-a dus la ziar şi a protestat din cauza articolului; când directorul Galarza şi-a apărat ziaristul, care nu făcuse decât să spună adevărul, locotenentul a scos pistolul şi a tras de două ori. Asta s-a întâmplat. Însă Gaitán și-a folosit cele mai redutabile arme retorice vorbind despre pasiunile omenești, despre onoarea militară, despre simțul datoriei, despre raportul dintre agresiune şi apărare, despre apărarea valorilor patriei, despre cum anumite circumstanțe îl dezonorează pe un militar, pe când pe un civil nu, despre cum un militar care-și apără onoarea apără în același timp întreaga societate. N-am fost surprins că Pacho știa pe de rost finalul discursului de apărare. L-am văzut intrând încet în rol, ca de atâtea ori, iar vocea nu mai era cea gravă și apăsată a lui Francisco Herrera, ci vocea mai ascuțită a lui Gaitán, cu respirația sa de metronom, consoanele sacadate și ritmul lui exaltat:

„Locotenente Cortés, nu știu care va fi verdictul judecătorului, însă mulțimea așteaptă și speră! Locotenente Cortés, dumneavoastră nu sunteți clientul meu. Viața dumneavoastră nobilă, viața dumneavoastră plină de suferință îmi poate întinde mâna; pe care eu am să o strâng într-a mea știind că strâng mâna unui bărbat plin de onoare, de cinste și de bunătate!“.

„Cinste și bunătate“, am repetat.

„Ce minune, nu?“, a zis Pacho. „Ce manipulare grosolană, dar ce minune. Sau mai precis: ce minune tocmai pentru că e o manipulare grosolană.“

„Grosolană, însă de succes.“

„Exact.“

„Gaitán era un vrăjitor în treburi din astea.“

„Da, un vrăjitor“, a întărit Pacho. „Era un apărător al libertăţilor care tocmai îl scosese din închisoare pe ucigaşul unui ziarist. Şi nimănui nu i-a trecut prin cap că ar putea fi o contradicţie. Morala: niciodată să nu crezi un mare orator.“

Oamenii au început să aplaude frenetic și l-au purtat pe Gaitán afară pe umeri, ca pe un toreador. Era unu și zece noaptea. Gaitán, obosit, dar mulțumit, a acceptat să sărbătorească succesul și s-a trezit ciocnind cu prieteni și necunoscuți, ajungând acasă la patru dimineața. Dar cinci ore mai târziu se afla deja la biroul său, pieptănat impecabil și îmbrăcat într-un costum din trei piese: un costum albastru-închis, aproape negru, cu dungi albe foarte fine. A primit câțiva clienți; le-a răspuns ziariștilor. Pe la ora unu după-amiază, au venit la biroul său câțiva prieteni care voiau să-l felicite: printre ei erau Pedro Eliseo Cruz, Alejandro Vallejo, Jorge Padilla. Unul dintre ei, Plinio Mendoza Neira, i-a invitat pe toți la masă, ca să sărbătorească victoria din noaptea trecută.

„De acord“, a zis Gaitán râzând. „Dar te previn, Plinio, că sunt scump.“

„Au coborât cu un lift care se afla cam pe aici“, mi-a zis Pacho arătând spre intrarea în clădire (monstruozitate). „Liftul nu mergea tot timpul, pentru că în Agustín Nieto nu era tot timpul curent electric. În ziua aceea, da. Au coborât pe acolo, uite.“ M-am uitat. „Și au ieșit în stradă. Plinio Mendoza l-a luat de braț pe Gaitán, așa.“ Pacho m-a luat de braț și m-a obligat să înaintez, îndepărtându-ne de ușa clădirii, către trotuarul Șoselei Séptima. Fiindcă vocea nu-i mai era protejată de zidul clădirii, Pacho a trebuit să vorbească mai tare și să se apropie mai mult de mine pentru a acoperi zgomotul traficului și al trecătorilor. „Acolo, pe cealaltă parte a străzii, era un afișier de la Teatro Faenza. Se proiecta Roma, oraș deschis, filmul lui Rossellini. Gaitán studiase la Roma și se poate ca afișul să-i fi atras atenția printr-o scurtă asociație de idei. Dar asta nu vom mai ști niciodată; nu putem ști ce trece prin mintea unui om pe cale să moară: ce amintiri subterane, ce asociații de idei. Oricum, gândindu-se la Roma sau nu, gândindu-se la Rossellini sau nu, Plinio Mendoza a grăbit pasul, îndepărtându-se puțin de ceilalți prieteni. Ca și cum ar fi avut să-i spună ceva confidențial lui Gaitán. Și știi ceva? Poate chiar avea.“

„Ce vreau să-ți spun e foarte scurt“, a zis Mendoza.

Atunci, Gaitán s-a oprit brusc, s-a întors către ușă și și-a dus mâinile la față, ca pentru a se apăra. S-au auzit trei împușcături una după alta; după o fracțiune de secundă s-a mai auzit una. Gaitán s-a prăbușit pe spate.

„Ce e, Jorge?“, l-a întrebat Mendoza.

„Ce întrebare tâmpită“, a remarcat Pacho. „Dar cui îi trece prin cap una mai originală în asemenea momente!?“

„Nimănui“, am zis.

„Mendoza a apucat să-l vadă pe asasin“, a continuat Pacho, „și s-a repezit la el. Dar acesta l-a amenințat cu pistolul și Mendoza a trebuit să dea înapoi. S-a gândit că are să-l omoare și pe el și a încercat să ajungă la edificiu, la ușa lui, să se ascundă sau să se apere.“

Pacho m-a luat din nou de braț. Am revenit la dispăruta ușă de la Agustín Nieto. Ne-am întors cu fața ca să vedem traficul de pe Séptima și Pacho a întins mâna dreaptă ca să-mi arate locul unde se prăbușise Gaitán. Din capul său se scurgea pe pavaj un firicel de sânge. „Acolo se afla Juan Roa Sierra, asasinul. Se pare că-l așteptase pe Gaitán la ieșirea din edificiu. Dar nu e sigur, firește. Mai târziu, martorii aveau să susțină că și-l aminteau pentru că îl văzuseră intrând în edificiu și urcând și coborând cu liftul de mai multe ori decât era normal. Le atrăsese atenția, mai bine zis. Dar nu se poate să fi fost absolut siguri: după un eveniment atât de grav, începi să crezi că ai văzut tot felul de lucruri, că ți s-au părut suspecte anumite chestii… Unii au zis că Roa purta un costum gri, în dungi, vechi și ponosit. Alții că purta un costum în dungi, dar maro. Alții n-au pomenit nimic de dungi. Trebuie să-ți imaginezi confuzia generală, țipetele tuturor, oamenii alergând. Cine să-și mai fi dat seama cu exactitate de ceva? În sfârșit: Mendoza l-a văzut pe ucigaș de aici, de unde stăm noi acum. L-a văzut coborând pistolul și ochindu-l din nou pe Gaitán, ca să fie sigur că-l omoară. Mendoza a zis că Roa nu a tras. Un alt martor a susţinut că da, a tras, dar glonțul a ricoșat din pavaj și a fost cât pe ce să-l nimerească pe Mendoza. Roa a început să se uite în toate părțile ca să vadă pe unde să fugă. Acolo, la colț“, a zis Pacho arătând cu mâna spre Bulevardul Jiménez, „era un polițist. Mendoza l-a văzut șovăind o clipă, o clipă foarte scurtă, apoi scoţând pistolul ca să tragă în Roa Sierra. Roa a luat-o la fugă spre nord, încolo, uite.“

„Mă uit.“

„După care s-a întors, ca și cum ar fi vrut să-i amenințe pe cei care îl însoțeau pe Gaitán, nu știu dacă mă înțelegi, ca și cum ar fi vrut să-și acopere spatele pentru a fugi. Și atunci lumea de pe stradă a sărit pe el. Unii spun că a sărit pe el și polițistul care se pregătea să tragă, sau poate că era unul diferit. Alții zic că polițistul s-a apropiat de el pe la spate și l-a amenințat cu arma, atunci Roa a ridicat mâinile și oamenii au sărit pe el. Alții zic că a încercat să traverseze pe partea de est a Şoselei Séptima. L-au prins acolo, pe trotuar, înainte de-a apuca să traverseze. Când l-au văzut prins, prietenii lui Gaitán s-au întors la acesta ca să-l ajute. Pălăria îi căzuse și se afla la un pas de trup. Căzuse așa“, a zis Pacho trasând două linii în aer, „paralel cu trotuarul. Dar confuzia era atât de mare, încât mai târziu fiecare dintre prietenii săi avea o versiune diferită. Unii au spus că trupul lui Gaitán era cu capul spre sud și cu picioarele spre nord; alții au susținut că era exact invers. Cu un singur lucru au fost cu toții de acord: că avea ochii deschiși și îngrozitor de încremeniți. Cineva, poate Vallejo, a observat că-i curgea sânge pe gură. Altcineva a strigat să se aducă apă. La parterul edificiului era cafeneaua Gato Negro, și de acolo a ieșit o chelneriță cu un pahar cu apă. Se zice că striga: L-au omorât pe Gaitancito. Oamenii se apropiau de Gaitán, se aplecau să-l atingă ca pe un sfânt, îi puneau mâna pe haine, pe păr. Atunci a sosit Pedro Eliseo Cruz, care era doctor, s-a aplecat asupra lui Gaitán și i-a luat pulsul.“

„Trăiește?“, a întrebat Alejandro Vallejo.

„Lasă asta, cheamă un taxi“, a zis Cruz.

„Dar taxiul, o mașină neagră, a venit fără să-l fi chemat cineva“, a continuat Pacho. „Oamenii se certau pentru dreptul de a-l ridica pe Gaitán și a-l băga în mașină. Înainte să fie ridicat, Cruz și-a dat seama că avea o rană la ceafă. A încercat să oblojească rana, dar când i-a mișcat capul, Gaitán a vărsat sânge. Cineva l-a întrebat pe Cruz ce părere are.“

„Se duce“, a răspuns el.

„Gaitán a scos câteva suspine“, a zis Pacho. „Niște sunete ca niște suspine.“

„Înseamnă că era viu“, am spus.

„Încă era, da“, a zis Pacho. „Altă chelneriță, de la una dintre cafenelele de pe-aici, poate de la Molino, poate de la Inca, s-a jurat mai apoi că l-a auzit spunând: Nu mă lăsați să mor. Dar eu nu cred. Mai degrabă cred ce spune Cruz: că deja era dincolo de orice ajutor. În acel moment a apărut un individ și a început să facă fotografii.“

„Cum adică, Pacho?“, am zis. „Există fotografii cu Gaitán făcute atunci, chiar după ce a fost împușcat?“

„Da, așa se spune. Eu nu le-am văzut, dar se pare că da. Mai bine zis: cineva a făcut niște fotografii, asta e clar. Însă nu se știe dacă s-au păstrat. Nimeni nu-și poate închipui că niște poze atât de importante au dispărut, că s-au pierdut din nebăgare de seamă, de pildă. Dar e foarte probabil că așa s-a întâmplat. Altfel, de ce nu s-ar fi păstrat până în zilele noastre? Firește, se mai poate și să le fi distrus cineva. Cum există atâtea nelămuriri despre ziua aceea… În sfârșit, se pare că asta s-a întâmplat. Fotograful și-a făcut loc cu coatele și a început să-l fotografieze pe Gaitán.“

Unul dintre cei prezenți a sărit cu gura pe el. „Mortul nu mai contează“, i-a strigat fotografului. „Pozează-l pe criminal.“

„Dar fotograful nu l-a ascultat“, a zis Pacho. „Oamenii l-au ridicat pe Gaitán ca să-l pună în taxi. Cruz a urcat cu el, iar într-un alt taxi, care sosise între timp, au urcat ceilalți. S-au îndreptat spre sud, către Spitalul Central. Se spune că atunci mai multe persoane s-au aplecat asupra locului unde zăcuse trupul, și-au scos batistele și le-au înmuiat în sângele lui Gaitán. Apoi a venit cineva cu drapelul Columbiei și a făcut la fel.“

„Și Roa Sierra?“, am întrebat.

„Pe Roa Sierra îl prinsese un polițist, ți-am zis.“

„Da, lângă clădire.“

„Aproape la colț. Roa Sierra se întorcea spre Bulevardul Jiménez când polițistul a venit prin spate și i-a pus pistolul în coaste.“

„Nu mă omorî, șefule“, a zis Roa.

Polițistul s-a dovedit a fi un subofițer care se întorcea de la muncă. L-a dezarmat pe Roa (i-a luat pistolul nichelat și l-a pus în buzunarul de la pantaloni), apoi l-a apucat de braț.

„Îl chema Jiménez“, a zis Pacho. „Subofițerul Jiménez de serviciu pe Bulevardul Jiménez: uneori mă gândesc că istoria nu prea are imaginație. În fine, subofițerul Jiménez îl arestase pe Roa Sierra când un tip de pe stradă a sărit la ucigaş și i-a tras una, nu se știe dacă cu pumnul sau cu o cutie, și Roa Sierra s-a izbit de vitrina unui magazin care era exact aici.“ Pacho a arătat spre o ușă lipită de edificiul Agustín Nieto. „Clădirea asta cred că se numea Faux și aici a fost vitrina care s-a făcut țăndări: era vitrina unui magazin Kodak, parcă, dar nu sunt chiar sigur. Lui Roa i-a dat sângele pe nas, nu se știe dacă din cauza loviturii primite sau a izbiturii.“

Văzând că mulțimea începe să-i împresoare, subofițerul Jiménez a căutat un refugiu. A luat-o spre sud, trecând prin fața clădirii. „Ăsta e“, striga mulțimea, „ăsta-i ucigașul lui Gaitán.“ Subofițerul, strângându-l pe Roa de braț, a pornit spre ușa farmaciei Granada, însă oricât de scurtă era distanța, nu a avut cum să-i evite pe lustragiii care s-au apucat să arunce în ei cu cutiile lor grele de lemn.

„Roa era mort de spaimă“, mi-a zis Pacho. „Cei care-l văzuseră trăgând, Vallejo și Mendoza, au declarat că pe față i se citea o ură cumplită, că văzuseră ura unui fanatic. Și toți au fost de acord că, în momentul în care trăsese, Roa era foarte stăpân pe sine. Însă apoi, înconjurat de lustragii furioși, când începuse deja să primească lovituri și bănuiesc că-i trecea prin cap că oamenii aceia aveau să-l linșeze… nu mai rămăsese în el nici urmă de fanatism sau de autocontrol. Doar frică. A fost o schimbare de atitudine atât de impresionantă, încât mulți s-au gândit că fuseseră doi indivizi diferiți, fanaticul și fricosul.“

Ucigașul lui Gaitán pălise. Era un tip cu pielea măslinie și cu fața colţuroasă. Avea părul lins și lung și, pentru că era bărbierit neglijent, părea să aibă pete de mizerie pe față. Aducea cu un câine vagabond. Câţiva martori oculari au declarat că părea mecanic sau meșteșugar, ba unul chiar avea să spună că mâneca sacoului îi era pătată cu vaselină. „Să-l linșăm pe criminal!“, striga cineva. Cu nasul spart de la lovitură, Roa s-a lăsat îmbrâncit spre farmacia Granada. Pascal del Vecchio, un prieten de-al lui Gaitán, l-a rugat pe patronul farmaciei să-l pună la adăpost pe asasin pentru ca lumea să nu-l linșeze. L-au băgat în farmacie și Roa, care părea împăcat cu soarta lui și nu opunea nici o rezistență, s-a ghemuit într-un colț unde nu putea fi văzut din stradă. Cineva a coborât grilajul. Atunci, unul dintre angajații farmaciei s-a apropiat de ucigaș.

„De ce l-ai împușcat pe Gaitán?“, l-a întrebat.

„Ah, domnule“, a răspuns Roa, „astea sunt lucruri importante despre care nu pot vorbi.“

„Lumea încerca să rupă grilajul“, a zis Pacho. „Patronul s-a speriat sau a preferat să nu-i distrugă magazinul și a ridicat el însuși grilajul.“

„Oamenii o să te linșeze“, a insistat angajatul. „Spune-mi cine te-a pus să faci asta.“

„Nu pot“, a răspuns Roa.

„A încercat să se ascundă după tejghea, dar l-au prins înainte să ajungă în cealaltă parte“, a zis Pacho. „Au sărit pe el lustragiii și l-au scos târându-l. Când să-l scoată în stradă, cineva a dat peste un cărucior, știi, unul dintr-alea de cărat cutii. L-a luat și l-a aruncat în Roa. Mereu am fost convins că în acel moment Roa și-a pierdut cunoștința. Oamenii l-au scos pe trotuar. Continuau să-l lovească: cu pumnii, cu picioarele, cu cutiile lustragiilor. Se spune că cineva l-a înjunghiat cu un pix de mai multe ori. Au început să-l târască spre sud, către Palatul Prezidențial. Există o fotografie, una celebră, pe care cineva a făcut-o de la un etaj aflat foarte sus, exact când mulțimea se îndrepta spre Piața Bolívar. Se văd oamenii târându-l pe Roa și se vede până și Roa, sau mai degrabă cadavrul lui. Nu mai are haine pe el, e aproape gol. E una dintre cele mai cumplite fotografii rămase din acea zi cumplită. Roa era deja mort, ceea ce înseamnă că murise undeva de-a lungul drumului de la farmacie. Uneori mă gândesc că Roa a murit în același timp cu Gaitán. Știi exact la ce oră a murit Gaitán? La unu și cincizeci și cinci. Cu cinci minute înainte de două după-amiaza. Nu e imposibil să fi murit la aceeași oră ca asasinul său, nu? Nu știu de ce e important, sau, mai bine zis, știu că nu e important, însă uneori mă gândesc la asta. Aici l-au prins pe Roa Sierra. Aici era farmacia Granada și aici l-au încolțit. Poate că atunci când au trecut pe unde stăm noi acum era deja mort. Sau poate că a murit mai târziu. Nu se știe și nici nu se va ști vreodată.“

Pacho a tăcut. A întins palma și s-a uitat la cer.

„Ia te uită, picură“, a zis. „Vrei să mai știi și altceva?“

Eram la nu mai mult de cinci pași de locul unde un bărbat necunoscut fusese împușcat cu câteva ore mai devreme. M-am gândit să-l întreb pe Pacho dacă știa asta, dar apoi mi s-a părut o informație lipsită de relevanță, ba chiar de respect față de omul acesta care-mi oferise cunoștințele sale. M-am gândit că Gaitán și bărbatul necunoscut erau doi morți foarte diferiți, despărţiți, printre altele, de foarte mulți ani, și totuși cele două pete de sânge, cea în care oamenii își înmuiaseră batistele în anul 1948 și cea care-mi mânjise vârful pantofului în acest an 1991, nu erau în fond chiar atât de diferite. E drept că nu le unea nimic în afară de fascinația sau curiozitatea mea, însă era suficient, căci fascinația sau curiozitatea erau la fel de puternice ca repulsia viscerală pe care începeam să o simt pentru orașul acelor ani, orașul-asasin, orașul-cimitir, orașul unde fiecare colț de stradă are mortul său. Descopeream în mine, cu oarece spaimă, fascinația bolnăvicioasă pentru morții care abundau în oraș: cei din prezent și cei din trecut. Eram acolo, în orașul violent, căutând locurile unor crime tocmai pentru că mă umpleau de oroare, urmărind stafiile celor care avuseseră parte de o moarte violentă tocmai de frică să nu fiu într-o zi unul dintre ei. Dar așa ceva era greu de explicat oricui, cu atât mai mult unui tip ca Pacho Herrera.

„Nu, nimic altceva“, am răspuns. „Mulțumesc pentru tot.“

L-am văzut pierzându-se în mulțime.

În acea noapte am ajuns acasă și am scris dintr-o suflare șapte pagini dintr-o povestire în care repetam sau încercam să repet ceea ce îmi povestise Pacho Herrera stând chiar pe acel trotuar din Șoseaua Séptima unde istoria țării mele fusese dată peste cap. Nu cred că-mi voi putea da seama vreodată cât de mult mi-a înflăcărat imaginația povestea lui Pacho, și nici că era povestea a mii de columbieni din urmă cu patruzeci și trei de ani. Povestirea nu era bună, dar o scrisesem eu: nu era scrisă cu o voce împrumutată de la García Márquez, nici de la Cortázar, nici de la Borges, așa cum mi se întâmplase de atâtea ori și cum avea să mi se mai întâmple în acea perioadă, ci avea, în ton și stil, ceva ce pentru prima dată mi se părea că-mi aparține. I-am arătat-o lui Pacho – un tânăr căutând aprobarea vârstnicilor – și din acel moment a început o nouă relație cu el, una diferită, mai strânsă decât înainte, bazată mai mult pe prietenie decât pe autoritate. După câteva zile m-a întrebat dacă vreau să-l însoțesc la casa lui Gaitán.

„Gaitán are o casă?“

„Casa unde locuia când a fost ucis“, a zis Pacho. „Acum e muzeu, evident.“

Într-o după-amiază însorită am ajuns la acea casă mare, cu etaj, unde nu m-am mai dus niciodată după aceea, înconjurată de verdeață (îmi amintesc o grădină micuță și un copac) și ocupată în întregime de stafia lui Gaitán. La parter era un televizor vechi la care se transmitea încontinuu un documentar despre viața lui, ceva mai încolo se aflau niște boxe la care puteai asculta discursurile sale înregistrate, iar la etaj, chiar în capul scării largi, te întâmpina o vitrină pătrată de sticlă în care era expus costumul său albastru-închis. I-am dat ocol, m-am uitat după găurile din sacou, le-am văzut și m-a străbătut un fior. Apoi i-am căutat mormântul în grădină, l-am găsit și-am stat o vreme lângă el, amintindu-mi ce-mi spusese Pacho, uitându-mă în sus, la frunzele copacului mișcate de vânt, și simțind căldura soarelui. Atunci Pacho a ieșit și, fără să apuc să-mi iau la revedere de la el, s-a urcat într-un taxi care trecea pe acolo. L-am văzut închizând portiera, i-am văzut buzele mișcându-se pentru a da o adresă, l-am văzut scoțându-și ochelarii, ca atunci când ne intră praf în ochi, când ceva ne deranjează, o geană sau o lacrimă care ne încețoșează privirea.

După câteva zile m-am dus în vizită la doctorul Benavides. Sâmbătă îmi petrecusem câteva ore într-un restaurant dintr-un centru comercial din vecinătate, ca să mai ies din rutina alimentară a cantinei, după care am dat o tură pe la Librería Nacional, unde am găsit o carte de José Avellanos care mi s-a părut că m-ar putea ajuta la romanul pe care încercam să-l scriu când reușeam să-mi găsesc timp pentru așa ceva. Era o poveste de aventuri întortocheată, despre o posibilă trecere a lui Joseph Conrad prin Panamá, și fiecare frază mă făcea să-mi dau seama că scriam cu un singur scop: să uit de problemele mele medicale sau să mă distanţez de ele. Când m-am întors în rezervă, M era supusă unor analize de măsurare a contracțiilor neașteptate: avea pântecul acoperit cu electrozi; dintr-un aparat de lângă pat se auzea un murmur electric înecat de mișcarea delicată, dar neîntreruptă, a unui ac care trasa linii de cerneală pe o diagramă. La fiecare contracție, liniile o luau razna, se zbăteau ca un animal care visează. „Tocmai ai avut una“, a zis infirmiera. „Ai simțit-o?“ Și ea a zis că nu, nici de data asta nu simțise, și vorbea oarecum supărată, ca și când, total absurd, ar fi enervat-o propria insensibilitate. În schimb, pentru mine, acea hârtie liniată reprezenta primele urme lăsate de fiicele mele în lume, și chiar m-am gândit să le întreb pe infirmiere dacă puteam păstra diagramele sau dacă îmi puteau face o copie după ele. Dar imediat mi-am zis: și dacă totul se termină prost? Dacă nașterea se complică și fiicele mele nu supraviețuiesc sau supraviețuiesc cu mari probleme, și pe viitor nu va fi nimic de comemorat, cu atât mai puțin de sărbătorit? O astfel de posibilitate rămânea încă în picioare; nici doctorii, nici analizele nu o eliminaseră. Așa că le-am lăsat pe infirmiere să plece fără să le mai cer nimic.

„Cum a fost consultația?“, am întrebat.

„La fel“, a răspuns M cu jumătate de zâmbet. „Amândouă vor să iasă, parcă ar avea o întâlnire.“ Apoi a adăugat: „Ți-au lăsat ceva. Acolo, pe masă“.

1. Informatorii (sp.) (n.r.).