Donatella Di Pietrantonio, L’Arminuta

Copyright © 2017 Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

www.einaudi.it

© 2020 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7592-0

ISBN PDF: 978-973-46-7650-7

ISBN print: 978-973-46-8205-8

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © Guliver/iStockphoto.com – sarra22

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DONATELLA DI PIETRANTONIO (n. 1963) este de profesie medic stomatolog pediatru şi scrie din pasiune. A debutat în 2011, cu romanul Mia madre è un fiume, urmat în 2013 de Bella mia, inspirat de dramele provocate de marele cutremur ce a lovit regiunea Abruzzo în 2009, nominalizat la Premiul Strega şi laureat al Premiului Brancati. Cea care se întoarce (2017) a fost recompensat în anul apariţiei cu Premiul Campiello şi Premiul Napoli, a fost adaptat pentru teatru şi se află în curs de ecranizare în Italia.

Pentru Piergiorgio,
care a rămas cu noi atât de puţin

Cea care se întoarce

„Chiar și azi, într-un fel, am rămas încremenită în acea vară din copilărie: cea în jurul căreia inima mea continuă să se învârtă și să bată neîncetat, ca o insectă în jurul unei lămpi orbitoare.“

Elsa Morante, Menzogna e sortilegio

1

La treisprezece ani, nu mi-o mai aminteam pe cealaltă mamă. Urcam cu greu scările casei ei, cu o valiză incomodă şi o geantă plină cu pantofi de toate felurile. Pe scări m-au întâmpinat mirosul de prăjeală proaspătă şi aşteptarea. Uşa nu se lăsa deschisă. Pe dinăuntru, cineva o zgâlţâia în tăcere şi se lupta cu broasca. Am privit un păianjen agitându-se în gol, atârnat de capătul propriului fir.

În urma zvâcnetului metalic şi-a făcut apariţia o copilă cu cozile împletite neglijent, nerefăcute de câteva zile. Era sora mea, dar n-o mai văzusem niciodată până atunci. A împins uşa ca să-mi facă loc să intru, țintuindu-mă cu privirea. Pe vremea aceea semănam, mai mult decât când am crescut.

2

Femeia care mă născuse nu s-a ridicat de pe scaun. Copilul pe care-l ţinea în braţe îşi molfăia degetul mare într-o parte a guriței, unde probabil trebuia să-i iasă un dinte. Mă priveau amândoi, apoi el şi-a întrerupt scâncetul monoton. Nu ştiam că am un frate atât de mic.

— Ai ajuns, a spus ea. Lasă-le jos, bagajele alea.

Doar am coborât privirea spre mirosul de pantofi care ieşea din geantă dacă o mişcam cât de puţin. Dinspre camera din spate, cu uşa întredeschisă, se auzea un sforăit încordat şi zgomotos. Copilul şi-a reluat scâncetul şi s-a întors spre sân, udând cu salivă florile transpirate din bumbac decolorat.

— Nu închizi? a întrebat-o mama scurt pe fata care rămăsese nemişcată lângă uşă.

— Nu urcă cei care-au adus-o? a obiectat ea arătând spre mine cu vârful bărbiei.

Unchiul, aşa trebuia să învăţ să-i spun, a intrat chiar atunci, gâfâind pe scări. În dogoarea după-amiezii de vară, ţinea cu două degete umeraşul unui palton nou, de mărimea mea.

— Soţia ta n-a venit? l-a întrebat prima mea mamă, ridicând vocea ca să acopere scâncetul ce devenea tot mai puternic între braţele ei.

— Trebuie să stea în pat, a răspuns el clătinând din cap. Ieri am ieşit eu să cumpăr câte ceva, inclusiv pentru iarnă, a zis şi i-a arătat eticheta paltonului.

M-am apropiat de fereastra deschisă şi am lăsat jos bagajele. În depărtare, un zgomot puternic, ca de bolovani descărcaţi dintr-un camion.

Stăpâna casei a hotărât să-i ofere o cafea musafirului, aşa încât mirosul să-l trezească şi pe soţ, a zis ea. A trecut din sufrageria goală în bucătărie, după ce l-a lăsat în țarc pe micuţ, care plângea. Copilul a încercat să iasă ţinându-se de plasă, în dreptul unei găuri reparate grosolan cu nişte sfoară împletită. Când m-am apropiat, a urlat şi mai tare, supărat. Sora pe care-o cunoștea l-a ridicat cu greu de-acolo şi l-a lăsat direct pe pardoseala de granit, iar el s-a îndreptat de-a bușilea spre vocile din bucătărie. Privirea întunecată a fetei s-a mutat de la frate la mine, îndreptată tot în jos. Cataramele aurii ale pantofilor mei noi s-au încins sub focul ei, apoi fata și-a ridicat ochii de-a lungul pliurilor albastre, încă drepte, ale rochiei abia ieşite din fabrică. În spate, un muscoi zbura la înălţime joasă, lovindu-se din când în când de pereţi, în căutarea unui loc pe unde să iasă.

— Şi rochia asta ţi-a cumpărat-o ăla? a întrebat încet.

— Mi-a luat-o ieri ca s-o îmbrac la întoarcerea aici.

— Dar ce ţi-e? a devenit deodată curioasă.

— Unchi îndepărtat. Am locuit cu el şi cu soţia lui până azi.

— Şi deci mama ta care e? a întrebat dezamăgită.

— Am două. Una e mama ta.

— Câteodată zicea ceva de-o soră mai mare, dar eu nu prea cred ce zice ea.

Brusc, mi-a strâns mâneca rochiei între degetele lacome.

— Asta în curând nu-ţi mai vine. Anul viitor poţi să mi-o dai mie, fii atentă să nu mi-o strici.

Tatăl a ieşit desculţ din dormitor, căscând. Era la pieptul gol. M-a observat în timp ce urma aroma cafelei.

— Ai ajuns, a zis, exact la fel ca soţia lui.

3

Din bucătărie, cuvintele răzbăteau rar şi stins, linguriţele nu mai zornăiau. Când am auzit zgomot de scaune trase, mi s-a făcut frică, mi s-a pus un nod în gât. Unchiul s-a apropiat să-şi ia la revedere, cu o atingere grăbită pe obraz.

— Ai grijă, a spus.

— Am uitat o carte în maşină, cobor s-o iau. L-am urmat pe scări.

Sub pretextul că trebuie să caut în torpedou, m-am urcat în maşină. Am închis portiera şi am pus siguranţa.

— Ce vrei să faci? a întrebat, aşezat deja la volan.

— Vin înapoi cu tine, n-o să vă deranjez. Dimpotrivă, mama e bolnavă şi are nevoie de ajutorul meu. Eu aici nu rămân, nici nu-i cunosc pe ăia.

— Hai să n-o luăm de la capăt, încearcă să înţelegi. Părinţii tăi adevăraţi te aşteaptă şi-o să ţină la tine. O să fie distractiv să locuieşti într-o casă plină de copii.

Îi simţeam respiraţia, mirosul gingiilor, amestecat cu cel al cafelei băute cu puţin înainte.

— Eu vreau să locuiesc în casa mea, cu voi. Dacă am greşit ceva, spune-mi și n-o să mai fac. Nu mă lăsa aici.

— Îmi pare rău, dar nu mai putem să te ţinem, ţi-am explicat deja. Acum, te rog frumos să încetezi cu mofturile şi să cobori, a încheiat privind fix la nimicul din faţa lui.

Sub barba de câteva zile, muşchii maxilarului îi tresăreau ca întotdeauna când era pe cale să se enerveze.

Nu m-am supus, continuând rezistenţa. Atunci, a dat cu pumnul în volan şi a coborât să mă tragă afară din spaţiul îngust din faţa scaunului, unde mă ghemuisem tremurând. A deschis cu cheia şi m-a apucat de braţ, iar umărul rochiei pe care mi-o cumpărase s-a descusut câţiva centimetri. Nu mai recunoşteam în acea strânsoare mâna tatălui taciturn cu care locuisem până-n acea dimineaţă.

Pe asfaltul scuarului au rămas în urmă semnele roţilor, şi eu. În aer, miros de cauciuc ars. Când am ridicat capul, de la ferestrele etajului al doilea mă privea cineva din familia pe care nu mi-o doream.

S-a întors după jumătate de oră: am auzit bătăi în uşă şi-apoi vocea lui pe scări. L-am iertat pe loc şi mi-am apucat bagajele cu un elan de bucurie, dar, când am ajuns la intrare, paşii lui erau deja în capătul scărilor. Sora mea ţinea în mână o cutie cu îngheţată de vanilie, aroma mea preferată. De-aia venise, nu ca să mă ia acasă. Au mâncat-o ceilalţi, în acea după-amiază de august din 1975.