© 2004 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4466-7

ISBN PDF: 978-973-46-4467-4

ISBN print: 978-973-681-604-8

Pe copertă: Sorin Otînjac, Zbor frînt (detaliu), 2001

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LUCIAN DAN TEODOROVICI (n. 17 iunie 1975, Rădăuţi) este coordonator al colecţiei „Ego. Proză“ a Editurii Polirom şi senior editor al săptămînalului Suplimentul de cultură. Între 2002 şi 2006 a fost redactor-şef al Editurii Polirom. A colaborat cu proză, teatru şi articole la diverse publicaţii din ţară şi străinătate. Este autor sau coautor al unor scenarii de film şi televiziune. Volume publicate: Cu puţin timp înaintea coborîrii extratereştrilor printre noi (roman, Editura OuTopos, 1999; Editura Polirom, 2005); Lumea văzută printr-o gaură de mărimea unei ţigări marijuana (povestiri, Editura Fundaţiei „Constantin Brâncuşi“, 2000); Circul nostru vă prezintă: (roman, Editura Polirom, 2002, 2007); Atunci i-am ars două palme (povestiri, Editura Polirom, 2004); Celelalte poveşti de dragoste (roman, ediţia I, Editura Polirom, 2009; ediţia a II-a revăzută, 2013); Matei Brunul (roman, Editura Polirom, 2011). Coautor, împreună cu Dan Lungu şi Cătălin Mihuleac, al volumului de teatru Antologia DramatIS (Editura Cartea Românească, 2008). Coautor, împreună cu Florin Lăzărescu şi Dan Lungu, al volumului de povestiri Pas question de Dracula (Éditions Non Lieu, Paris, 2007). Coordonator, alături de Dan Lungu, al volumului Str. Revoluţiei nr. 89 (Editura Polirom, 2010). Prozele sale au fost publicate în numeroase antologii din ţară şi străinătate. Volumul Atunci i-am ars două palme a apărut în traducere germană (Pop Verlag, 2009). Romanul Circul nostru vă prezintă: a fost tradus şi publicat în S.U.A. (Dalkey Archive, 2009), Ungaria (L’Harmattan Könyvkiadó, 2009), Italia (Aìsara Edizioni, 2011), Spania (El Nadir, 2011), urmînd a fi tradus şi publicat în Bulgaria (Paradox) şi Egipt (Golden Pony). Romanul Celelalte poveşti de dragoste a fost publicat în Italia (Aìsara Edizioni, 2011) şi este în curs de apariţie în Bulgaria (Paradox) şi Macedonia (Ikona).

Matei Brunul a apărut sau urmează să apară în Franţa (Gaïa Éditions/Actes Sud), Bulgaria (Paradox), Ungaria (Libri Kiadó), Polonia (Amaltea) şi Macedonia (Bata Press). Matei Brunul a obţinut în anul 2012 Premiul literar „Augustin Frăţilă“, Premiul revistei Observator cultural, Premiul Naţional de Proză al Ziarului de Iaşi, Premiul pentru Proză acordat de revista Ateneu, Premiul special al publicului la Gala Industriei de Carte din România şi a fost desemnat „Cartea anului“ de către revista Contrafort.

Mai multe informaţii pe site-ul www.teodorovici.ro şi pe pagina de autor de pe Facebook.

Partea I

GÎNDACII

//Faptul că reiau în această primă secţiune trei proze ce au apărut într-un volum anterior riscă să stîrnească mirarea a nu mai mult de zece prieteni, care sînt totodată şi singurii cititori ai cărţii „mele“ Lumea văzută printr-o gaură de mărimea unei ţigări marijuana. Ghilimelele anterioare au un rol uşor maliţios: volumul despre care am pomenit este o cărţulie cu mult prea multe greşeli de tehnoredactare şi redactare, ba chiar şi cu un titlu cules greşit. Cum, nu tocmai încîntat de rezultat, am închis acea carte într-un circuit intim, profit de volumul de faţă pentru a salva, spuneam, trei dintre povestirile selectate şi acolo, anume Un om obişnuit, Moise cerşetorul şi Gumă de mestecat. Lor le-am adăugat cîteva proze ce n-au apucat – deşi sînt scrise de multă vreme, încă din secolul trecut – să apară pe hîrtie (trei n-au fost publicate defel, alte două au apărut pe internet).//

Patru povestiri care compun o unică proză, cam banală, e adevărat, dar exemplară

1. În care personajul apare pe lume şi se dezvoltă (oarecum)

Într-o zi în care nimic nu anunţa ceea ce va urma, mama mea s-a hotărît să dea naştere unui copil. De fapt, hotărîrea a luat-o cu şapte luni înainte, cînd a şi căzut de comun acord cu tatăl meu în această privinţă. Tinereţea tatălui meu a făcut însă în aşa fel încît lui să-i pară justificată opinia altei femei, care nu a depus prea multe eforturi pentru a-l convinge că:

– Din moment ce ţi-ai dat doar verbal acordul în privinţa naşterii acelui copil, tot verbal ai şi dreptul de a-ţi modifica decizia.

Aşa că el, tatăl meu, s-a prezentat acasă la mama în chiar ziua ce avea să fie a naşterii mele, a salutat-o milităreşte – căci devenise de puţin timp militar în termen – şi, după toate scuzele de rigoare, a înştiinţat-o:

– Domnişoară, eu nu voi recunoaşte niciodată că am avut o relaţie sexuală cu dumneata.

Apoi a plecat. Şi, cum mama nu auzise la vremea aceea de teste de paternitate, a tras un bocet scurt, apoi, femeie hotărîtă, a ieşit la plimbare şi s-a aruncat de pe un pod. Peste două ore am apărut eu. Asta deoarece mama n-a reuşit să stea suficient timp la fundul apei ce curgea pe sub pod, pentru că un trecător cu inimă largă n-a scăpat prilejul de a o salva. Despre el, trecătorul, am înţeles că, în urma gestului său, a primit o decoraţie de erou al muncii socialiste clasa a II-a sau cam aşa ceva. În urma acestei întîmplări, povestită şi repovestită de mama mea, în mine s-au dezvoltat de-a lungul vremii două enigme: în primul rînd, m-am tot întrebat, cu ce a contribuit omul la propăşirea muncii socialiste prin salvarea mamei mele de la înec? Apoi: chiar nu valora viaţa mamei mele (şi, implicit, a mea în burta ei) o decoraţie de erou al muncii socialiste clasa I? Întrebări rămase fără răspuns. Oricum, nu despre eroi şi decoraţii intenţionam eu să povestesc.

M-am născut deci într-o conjunctură despre care cu greu s-ar putea spune că a fost una fericită. Dar asta are mai puţină importanţă. Important este doar faptul că, în acea zi a naşterii mele, după ce a fost salvată de la înec, mama a ajuns la două concluzii ce s-au dovedit de o însemnătate capitală pentru viitorul meu:

1. Fără doar şi poate, din moment ce nu fusesem lăsat să mor înainte de a mă naşte, eram alesul lui Dumnezeu.

2. Mama trebuia să facă tot ce-i stătea în putinţă pentru a-mi asigura mie o existenţă normală, nu ca a ei, frunză bătută de vînt, gingaşă floare strivită de buldozerul sorţii şi aşa mai departe.

Am copilărit astfel sub pecetea celor două certitudini: cea a sfinţeniei şi cea a obligaţiei de a trăi o viaţă normală. Cînd am împlinit şapte ani am fost înscris la cea mai bună şcoală din oraş, pentru că aşa era normal, şi, tot pentru că era normal, am luat numai de zece, pînă în clasa a patra. În acest timp, mama a considerat că e firesc să mă întreţină ea, deşi bunicii mei se oferiseră să-mi asigure alte condiţii de găzduire, promiţîndu-mi chiar cîte o masă caldă pe zi. Mi s-a părut ademenitor, dar mama le-a strigat:

– Mai bine mănîncă doar pîine cu margarină decît să trăiască alături de voi, oameni anormali şi fără credinţă în Dumnezeu!

Iar eu am mîncat în continuare pîine cu margarină, pentru că mama nu se afla în relaţii tocmai bune cu părinţii ei. Asta deoarece ea considera că părinţii ar fi trebuit să intervină în momentul în care îl cunoscuse pe tatăl meu, că ar fi fost normal s-o oprească de la gestul necugetat de a se iubi cu el. Cum bunicii mei nu se gîndiseră să se bage în iubirile fiicei lor, mama a dedus că ei fuseseră dezinteresaţi, lipsiţi de darul de a fi părinţi, aşa că nu a mai vrut să aibă de-a face cu ei.

Cu margarină şi cu credinţă în Dumnezeu am crescut, pînă la vîrsta la care am fost admis la liceu. Din păcate, în chiar primul an de liceu am dat dovadă de neghiobie, îndrăgostindu-mă fără să-mi întreb mama dacă am voie. Ei nu i s-a părut anormal că m-am îndrăgostit – sau, cel puţin, nu mi-a reproşat asta. Mi-a reproşat, cu cîteva crengi de brad plesnite de fund, doar faptul că:

– Nu mi-ai vorbit despre asta, cu alte cuvinte, ai încălcat a cincea dintre poruncile pe care le-a coborît Moise de pe muntele Sinai.

În consecinţă, mi-a interzis s-o mai întîlnesc pe prietena mea din acea perioadă, iar eu am învăţat o lecţie de morală şi bună-cuviinţă.

2. În care personajul devine, prin forţe proprii, adolescent

În clasa a douăsprezecea, cînd mi s-a părut că mă îndrăgostesc de o altă fată, i-am vorbit îndelung mamei despre asta. Mama m-a ascultat în tăcere, m-a urecheat, a venit a doua zi la şcoală şi, în timpul orei de matematică, timp de zece minute, a vorbit întregii clase despre neruşinarea colegei mele care – „în treacăt fie spus, se face vinovată de curvie şi ştiţi, tovarăşa profesoară, ce scrie în Biblie despre curvie?“ – a îndrăznit să facă în aşa fel încît fiul mamei mele să se îndrăgostească de ea şi, astfel, să nu-şi vadă de învăţătură şi să pice examenul de bacalaureat care va avea loc peste numai opt luni, ceea ce îl va opri din tentativa sa de a fi admis la Institutul Teologic, iar ăsta nu e tocmai cel mai normal lucru, „nu-i aşa, tovarăşa profesoară?“, mai ales că ea, mama mea, a făcut multe sacrificii pentru ca fiul ei să poată învăţa la un liceu atît de bun şi, în fine, o ultimă întrebare:

– Cum puteţi permite o asemenea manifestare anormală într-un liceu atît de respectat?

Profesoara de matematică a promis că va ridica problema în consiliul profesorilor şi va lua toate măsurile pentru a-i scădea nota la purtare elevei cu un comportament necuviincios. Iar eleva cu un comportament necuviincios s-a jurat, timp de două zile, fiecărui profesor în parte şi tuturor la un loc, că ea are un prieten care e student. Şi care, în consecinţă, nu-i afectează ei procesul de învăţămînt. Că oricum nu ar fi putut să se îndrăgostească de mine. Pentru că sînt cam urît şi prea slăbănog pentru pretenţiile ei. Cu alte cuvinte, că ea n-a ştiut nimic despre dragostea mea ascunsă. Prin urmare, n-are nici o vină pentru faptul că eu, „un complexat, un timid, un prost“, am ajuns să o iubesc.

Fata s-a ales doar cu o mustrare, eu m-am ales cu dispreţul colegilor. Dar important era că mama a obţinut o nouă victorie în lupta ei cu anormalul, care era cît pe ce să intervină nefast în viaţa mea.

Fireşte, la banchetul de la sfîrşitul clasei a douăsprezecea nu am putut fi prezent, asta pentru că s-a ţinut tocmai într-o zi de sărbătoare. Şi nu e normal ca într-o zi de sărbătoare să dansezi şi să te distrezi. În plus:

– Tu crezi că Iisus a rîs în cele patruzeci de zile petrecute în deşert? Crezi că El s-a distrat cînd I-au bătut cuie în mîini? Crezi cumva că Hristos a dansat pe drumul Golgotei? Crezi că el a simţit miros de vin cînd I-au pus cîrpa muiată în oţet sub nas?

Nu credeam aşa ceva, deci nu puteam să fac un lucru atît de anormal încît să mă duc la o petrecere în timpul unei sărbători. Nu puteam să beau alcool şi să ascult muzică modernă, de vreme ce Iisus nu făcuse vreodată asta. Aşa că, pentru a mă comporta firesc, am mers în acea zi la biserică, m-am curăţit de gînduri murdare sub patrafir, am băut o gură din sîngele lui Hristos şi am ascultat o Osana cîntată de cor, apoi m-am întors, eliberat spiritual, acasă.

A urmat examenul la Institutul Teologic şi, spre marea surprindere a mamei, n-am fost admis. Totuşi:

– Nu-i nimic, mi-a spus mama, după ce m-a bătut cu nişte ramuri de brad, căci ea citise în Sfînta Scriptură că, indiferent de vîrsta copilului, bătaia e ruptă din rai. Nu-i nimic, înseamnă că bunul Dumnezeu s-a gîndit că-L poţi sluji şi din afara Bisericii.

Ca să-l slujesc pe Dumnezeu dintr-un birou, şi nu din faţa strungului, mama a hotărît că facultatea cea mai potrivită pentru mine e Politehnica. Aici, bănuiesc eu, a intervenit de fapt a doua concluzie la care a ajuns în ziua în care m-a născut, anume aceea că ea trebuie să facă totul pentru a-mi asigura o viaţă normală. Şi, cum ceea ce doream eu să fac la acea vreme – să scriu poezii şi să culeg struguri – nu figura pe lista sa de preocupări normale, anul ce a urmat am dat examen la Politehnică. De astă dată spre surprinderea mea, am fost admis. Aşa a început etapa trinoamelor şi a radicalilor din viaţa mea.

La doi ani de la intrarea mea la facultate, primind un semnal de la Dumnezeu sau urmărindu-şi cu sîrg ideea de a-mi asigura o viaţă normală, mama (care, între timp, îmbătrînind, amestecase atît de mult cele două concluzii la care ajunsese în ziua apariţiei mele pe lume, încît ele deveniseră una, dar nici ea nu mai ştia care era aceasta) m-a anunţat că ar fi timpul să mă însor.

Tocmai pe cînd mă gîndeam entuziast că vremea interdicţiilor impuse de normalitate a trecut şi că ar fi timpul să mai merg pe la vreo petrecere pentru a-mi găsi aleasa, mama mi-a arătat mai întîi, ameninţător, cîteva ramuri de brad, apoi, zîmbind larg, o verighetă, pe care:

– Te sfătuiesc, a spus, s-o pui pe mîna fetei primarului, pentru că ea este o fată deosebită, sensibilă, bună, exact ceea ce-ţi trebuie ţie.

Deşi mi-a fost greu să mă îndrăgostesc de aleasa mamei mele, m-am străduit din tot sufletul s-o fac, căci ea era fată de primar şi, în fond, vorba mamei:

– Decît să-ţi iei de nevastă o femeie cu trup de tras printr-un inel, care mai apoi o să aibă o sută de kilograme, mai bine te căsătoreşti de la început cu una de nouăzeci şi cinci. Aşa măcar nu ai de ce să fii dezamăgit mai încolo. Spune şi tu, nu-i normal?

Era.

3. În care personajul acceptă, la iniţiativa maică-sii, să se însoare

Soţiei mele i-a pocnit rochia de mireasă chiar în momentul în care preotul ne-a dat voie să ne sărutăm. Cum socrul meu, primarul, se opusese din start ideii de cununie religioasă, dar acceptase numai pentru că mama îi spusese că: „Aşa-i normal, să aibă loc şi o cununie religioasă, altfel nu se pot considera căsătoriţi“, nunta s-a încheiat în acel moment. Căci miresei nu-i prea mai venea să petreacă, avînd în partea stîngă a rochiei o crăpătură care lăsa cele cinci kilograme de grăsime învelite în piele ce se aflau în acel loc să se scurgă la lumina zilei.

Căsătoria mea a început sub cele mai bune auspicii. În prima săptămînă, învăţat de mama că aşa e normal, am pus icoane în toată casa: în sufragerie – pe peretele dinspre nord, în dormitor – deasupra patului, pe hol – lîngă cuier, şi în bucătărie – deasupra frigiderului. În săptămîna a doua, sfătuită de tatăl ei, primarul, că nu aşa-i normal, nevastă-mea a dat jos icoanele şi a pus în loc fotografia mărită a secretarului general al partidului: în sufragerie – pe peretele dinspre nord, în dormitor – deasupra patului, pe hol – lîngă cuier, şi în bucătărie – deasupra frigiderului.

În a treia săptămînă soţia mea n-a mai putut suporta Tatăl nostru pe care mi se părea normal să îl rostesc înainte de masă. Aşa că, din acel moment, am început, cum i se părea ei normal, să cîntăm amîndoi Tricolorul.

După o lună, începusem să mă obişnuiesc. Şi multe din chestiile care îmi păreau anormale pînă atunci mi-au devenit normale, între timp. Astfel, pentru că filmele americane, de care făceam rost pe casete pirat şi pe care le vedeam pe aparatul video dăruit de socru la nuntă, erau reacţionare şi, nu de puţine ori, se constituiau într-un atentat moral la valorile socialismului, am început să urmăresc, tot mai fascinat, filme cubaneze despre revoluţie, filme chinezeşti despre vitejia oamenilor muncii în faţa devastatoarelor inundaţii şi filme nord-coreene despre sudoarea pe care tovarăşii cu ochi oblici o depuneau în culegerea şi valorificarea bobului de orez. Filmele ruseşti trebuiau selectate cu atenţie, căci în cele noi se făcea simţită prezenţa perestroikăi şi, spre ruşinea fraţilor sovietici, apăruseră cîteva producţii cinematografice în care erau ironizaţi sovhozistul Ivan Pavlovici sau părinţii oblovenţi Fiodor şi Alioşa. Iar aceste filme nu era normal să fie vizionate.

Spre bucuria mea, în scurt timp am constatat că, în cadrul familiei mele, era normal să se citească literatură. Dar, cum Blaga fusese un nealiniat, Ionesco, un nepatriot, Panait Istrati, un trădător, iar Soljeniţîn, un porc, mi s-a spus că firesc ar fi să citesc Beniuc, Sadoveanu, Păunescu şi, dacă vreau străini, Maxim Gorki. M-am conformat. Astfel că, în scurt timp, am descoperit savoarea literaturii patriotice.

Din nefericire, o dată la două săptămîni ne făcea cîte o vizită mama mea. Erau momente în care, sub ameninţarea unor ramuri de brad, redescopeream un alt normal. Ceea ce făcea ca, un timp după plecarea mamei, dintr-o reînviere a vechilor obişnuinţe, să cînt înainte de masă Tricolorul pe „versurile“ din Tatăl nostru, să-mi fac pioase cruci şi să mă aşez în genunchi în faţa fotografiei din care zîmbea secretarul general al partidului. Iar la serviciu – căci între timp socrul meu îmi găsise un serviciu –, în momentul în care intram la şedinţa trisăptămînală a C.O.M, îmi scoteam cu emoţie şapca şi sărutam mîna preşedintelui de Comitet.

4. În care – în fine! – personajul filosofează pe marginea dihotomiei normal/anormal

Iar azi s-a împlinit un an de cînd am părăsit spitalul, nebun cu acte în regulă.

Cu ceva mai mult de doi ani în urmă, participînd la dezvelirea statuii soldatului sovietic din piaţa mare a oraşului, ca reprezentant al oamenilor muncii, normalitatea mea m-a făcut să glăsuiesc public:

Nu pentru c-ai eliberat popoarele

Te-au ridicat atît de sus

Ci pentru că îţi put picioarele

’Tu-ţi mă-ta-n cur de soldat rus!

În urma acestei întîmplări, socrul meu, primarul, a considerat că:

– Fiica mea nu poate fi căsătorită, sub nici o formă, cu un duşman al poporului.

De aceea:

– Cum un divorţ n-ar da bine, e preferabil ca ea să fie căsătorită cu un om care, din neştiute motive, a clacat psihic.

Prin urmare, m-a internat într-un spital de boli nervoase.

Azi s-a împlinit un an de cînd am ieşit de-acolo. Şi acum, o dată ieşit, pot spune, fără teama de a greşi, că normalitatea asta e cel mai stupid concept născocit de omenire. Ani în şir m-am comportat normal. Am făcut liceul cînd a trebuit să fac liceul, deşi eu aş fi preferat să alerg pe pajişti verzi, să îngrijesc vaci, să culeg flori şi să scriu poezii. Dar comportamentul ăsta ar fi fost anormal pentru un adolescent. Am dat la facultate, deşi la vremea aceea visul meu era să devin culegător de struguri şi să scriu poezii în zumzet de albine. Un om cu capul pe umeri trebuie să ştie însă că a croi metafore în zumzetul albinelor nu e chiar cel mai firesc mod de manifestare pentru un tînăr de optsprezece ani. Aşa că am dat la facultate, am picat, am mai dat o dată la facultate, am intrat, apoi m-am căsătorit.

Azi s-a împlinit un an de cînd am intrat pe uşa casei mele, ieşit din normalitate, cu acte în regulă. Dacă aş fi fost normal, aş fi sărbătorit cu muzică, baloane, prieteni, tort. Dar nu sînt. Aşa că nu am făcut altceva decît să stau în scaunul meu de anormal, să aştept ca soţia mea să se întoarcă de la serviciu şi să ascult pălăvrăgeala mamei mele, care, de cînd am devenit anormal, s-a mutat cu noi şi-mi vîră în fiecare zi linguriţa cu medicamente pe gît – medicamentele de anormal.

– Înghite, nenorocitule, Dumnezeu să mă ierte, îmi spune de fiecare dată, în timp ce eu dau ochii peste cap şi las cu măiestrie o picătură de salivă să mi se scurgă pe bărbie. Înghite, nenorocitule, îmi spune mama mea, că mi-ai distrus viaţa cu nebunia ta.

Mama a fost întotdeauna lîngă mine, atunci cînd am avut nevoie. Cînd a considerat ea că am nevoie. Mama mea a ştiut întotdeauna să mă îndrepte pe drumul cel bun, pe drumul pe care l-a considerat ea bun. Iar eu am visat întotdeauna să mă revanşez în faţa ei.

– Înghite, îmi tot spune mama, înainte de a izbucni în plîns.

Lumea văzută din scaunul de anormal e puţin diferită de cea văzută prin ochii omului supus regulilor firescului. Oamenii se schimbă, capătă trăsături aspre, dispreţul lor e mai uşor de observat… Capetele lor sînt diforme, căci strîmbăturile le modifică expresiile, gesturile nervoase îi transformă în nişte mecanisme ciudate care, supuse virusului anormalităţii pe care eu îl port, acţionează nestăpînit, în virtutea unei logici paralizate. Ca nişte păianjeni a căror pînză este brusc ruptă, oamenii încearcă să se ascundă de mine în întunericul normal. De fapt, văzuţi prin ochi de anormal, oamenii te fac să-ţi aminteşti de faptul că, în cele din urmă, nu sînt decît membri ai unei specii de mamifere, puţin mai evoluate, dar la care instinctul deţine încă rolul principal.

Soţia mea… Este singurul om care şi-a păstrat imaginea. Asta poate şi din cauză că, în fond, în primul rînd ei i-am dedicat nebunia mea. Dedicîndu-i această nebunie, se înţelege, i-am prevăzut comportamenul de-acum încă din momentul în care ideea anormalităţii mi-a încolţit în minte. Am avut deci timp să mă obişnuiesc cu această viziune a ei, viziune ce s-a transformat acum în realitate. Soţia mea, omul cel mai normal pe care mintea mea l-a conceput vreodată, a învăţat – cum am şi prevăzut, de altfel – să-şi sacrifice viaţa îngrijind un om bolnav. Astfel că satisfacţia mea este deplină.

Ea, obosită, se întoarce zilnic de la serviciu la aceeaşi oră. Iar eu, nebun cu acte în regulă, în fiecare zi la apariţia soţiei mele sar din scaunul meu de anormal, îi ies bezmetic în întîmpinare şi, urlînd cu gura larg deschisă, mă arunc în braţele ei. La început, cînd încă nu ştia să mă evite, am reuşit de cîteva ori, spre marea-mi satisfacţie, s-o trîntesc cu putere pe gresia din hol şi să mă aşez confortabil cu cele o sută de kilograme pe care le am deasupra ei. O dată – doar o singură dată – am lăsat-o să intre şi am avut inspiraţia să mă arunc asupra ei exact în dreptul mesei din sufragerie. Ea a căzut, s-a lovit cu capul de piciorul de lemn şi m-a înjurat. Apoi a izbucnit în lacrimi, regretîndu-şi ieşirea. N-am mai reuşit să repet figura, ea s-a ferit din acea zi şi, de multe ori, cel care s-a lovit de masă am fost eu.

Azi s-a împlinit un an de cînd m-am tot trezit în fiecare dimineaţă, mi-am luat micul dejun şi m-am aşezat în scaunul meu de anormal. Şi, în felul meu, am sărbătorit.