Speranţa Anton

Incursiune în medicina naturistă

În amintirea lui Valeriu Popa

Ediţia a XV-a, revăzută şi adăugită

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2840-7

ISBN PDF: 978-973-46-2841-4

ISBN print: 978-973-46-2665-7

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Dedic această carte copiilor mei, cărora le doresc să înţeleagă legătura indestructibilă dintre noi şi Univers.

„Omul este ajutat cel mai mult de natură, ce are ca punct de legătură cu noi acelaşi cod genetic şi spiritul universal creat de Dumnezeu, fiind diferită doar conştiinţa.”

Speranţa Anton

Cuvânt înainte

Am scris această carte cu scopul de a-i ajuta pe cei suferinzi şi de a-i îndemna pe cei sănătoşi să urmeze anumite sfaturi care să-i apere de boală, deoarece, după cum afirmă K.O. Hecde (doctor în medicină – Göttingen) în cartea Căi sigure spre sănătate şi bucuria de a trăi, cauza principală a bolilor este modul de viaţă greşit. Un îndemn de a scrie l-a constituit un anunţ în ziarul Evenimentul zilei, prin care un tânăr student ce fusese diagnosticat cu maladia Charcot Marie, aflând de la medici că nu există cale de vindecare şi că va rămâne imobilizat, s-a oferit să plece în America pentru a se face experienţe pe el. Mi-am dat seama cât trebuia să fie de disperat ca să renunţe la propria viaţă, la o astfel de vârstă. Gestul a fost nobil, dar avem datoria de a lupta să ne vindecăm, mai ales prin credinţa, forţa şi voinţa noastră. Trebuie să avem încredere în capacitatea propriului organism de a se reface conform matricei genetice iniţiale, care este cea de sănătate. Nimic nu este imposibil când ai credinţă şi răbdare. Şi eu am trecut, pentru o perioadă de timp, prin această disperare, dar Dumnezeu îmi îndrumă paşii şi nu mă dau bătută. Am înţeles că boala este rezultatul unor greşeli făcute cu voie sau fără voie şi al unor lecţii de viaţă.

Am reuşit să încetinesc evoluţia unei astfel de boli (după cum spun medicii, ceva foarte asemănător cu suferinţa tânărului) printr-un regim naturist, am redresat multe anomalii din corp şi mă simt mult mai bine atât fizic, cât şi psihic. Natura, fiind izvorul vieţii, ne reconfortează psihic şi fizic, ne încarcă organismul cu energie prin plantele medicinale, apele minerale şi razele solare (în special ultraviolete), iar hrana pe care ne-o oferă este o sursă de vitalitate. Zicala: „Medicus curat, natura sanat”, adică „Medicul tratează, dar natura vindecă”, este semnificativă în acest sens. La început a fost destul de greu să renunţ la vechile obişnuinţe şi să mă adaptez modului de viaţă naturist. Dar au apărut o serie de avantaje, cum ar fi: aspectul sănătos al feţei, uşurinţa de a găti, economia de bani, care mi-au uşurat adaptarea.

Pentru a mă convinge că nu am greşit făcând această alegere, am citit foarte multe cărţi apărute în străinătate, majoritatea scrise de medici care s-au vindecat pe ei înşişi şi apoi i-au vindecat şi pe pacienţii lor. În perioada comunistă, aceste cărţi nu se găseau în librării şi au fost foarte greu de procurat şi chiar de citit, fiind trase la xerox de mai multe ori. Toate cărţile au avut la bază acest regim naturist în diferite variante. Chiar Valeriu Popa mi-a recomandat să citesc mult, spunându-mi că şi el tot aşa a învăţat. Cu această ocazie le mulţumesc acestor oameni de suflet care prin ştiinţa şi experienţa lor m-au ajutat să trec de pragul disperării din tinereţe cauzat de polineuropatie, lipsă de calciu (osteoporoză descoperită târziu) sau alte afecţiuni şi să ajung la bătrâneţe să-mi văd copiii mari. Studierea şi scrierea cărţilor le-am făcut cu mare plăcere, deoarece atracţia pentru medicina naturistă am avut-o de mic copil, iar în primii ani de studenţie aveam deja un caiet cu tratarea afecţiunilor pe bază de plante medicinale. Pe parcursul scrierii am introdus în carte şi tratamentele care m-au ajutat în vindecarea propriilor afecţiuni.

Mă bucur mult că în ultimul timp au apărut multe cărţi, reviste, ziare cu tratamente naturiste, ceea ce înseamnă că oamenii au posibilitatea de documentare.

Baza alimentaţiei o constituie crudităţile, alimentele fierte fiind adăugate în cantitate mică (în afara perioadei de criză). Sunt recomandate supele, fiind bogate în minerale, iar legumele fierte sunt acide şi neindicate dacă nu sunt gătite mai mult în abur, fără apă.

Deşi am încheiat ciclul maxim de 9 ani de regim, sunt prudentă şi acum (având mai mult de 60 de ani) în ceea ce priveşte alimentaţia, pentru a nu pierde ceea ce am câştigat şi, cu voia lui Dumnezeu, pentru a-mi îmbunătăţi situaţia. Acum consum multe crudităţi, lactate, supe şi ciorbe de carne (carnea nu o consum), miere, sare de mare, ulei presat la rece, peşte cu carne albă (mai rar) şi chiar şi puţină slănină crudă, iarna. Am reuşit să-mi cumpăr vase Zepter şi gătesc la o temperatură sub 100°C, în abur. Având în casă trei persoane (soţul şi doi băieţi) care mănâncă diferit faţă de mine, a trebuit să gătesc în două moduri. Am căutat ca familia să nu simtă că este un om bolnav în casă. Din momentul în care am fost îndrumată de Valeriu Popa, am devenit optimistă şi, deoarece la început eram dezorientată în ceea ce priveşte modul de a găti, m-am gândit să le împărtăşesc din experienţa personală şi altor persoane care doresc să urmeze acelaşi drum ca şi mine. Astfel am ajuns să concep reţete culinare, punând accent pe reţetele dietetice. Cum aceste reţete s-au bucurat de succes atât acasă, cât şi la sărbătorirea zilelor de naştere ale copiilor, m-am gândit să le includ într-o carte. În final, am scris trei cărţi.

1. Prezenta carte este o sinteză naturistă care descrie procedeele de vindecare recomandate de terapeuţi naturişti din mai multe părţi ale lumii, în marea lor majoritate doctori. Nefiind nici ei scutiţi de boli, au descoperit că metoda de vindecare cea mai eficientă şi fără repercusiuni este dezintoxicarea corpului, urmată de hrana vie cu crudităţi + autosugestia + somnul suficient + mişcarea şi respiraţia completă şi, în primul rând, credinţa, fără de care nu se face nimic. Toţi aceşti doctori au aplicat descoperirea pe pacienţii lor şi au obţinut rezultate remarcabile. Nu îi impun nici unui bolnav să facă exact cum am scris că au procedat unii terapeuţi. Fiecare, bazându-se pe intuiţie şi pe judecată, îşi poate alege propria cale de vindecare analizând cu atenţie informaţiile oferite. Pentru a nu se ivi erori, doresc să se ţină seama de faptul că, pe parcursul cărţii, recomandările directe ale lui Valeriu Popa apar acolo unde este menţionat numele său. În rest, i-am împărtăşit cititorului propria experienţă, cunoştinţele acumulate nu numai de la Valeriu Popa, ci şi din alte cărţi, pe care însuşi Valeriu Popa mi le-a recomandat spre lectură. Aşadar, firul roşu al cărţii îl reprezintă Valeriu Popa, pe care îl consider cel mai mare bioterapeut al tuturor timpurilor.

Această carte conţine:

• Istoricul bolii ce mi-a afectat aproape tot organismul, pentru ca şi alţii care suferă de ceva asemănător să poată să tragă concluzii.

• Enumerarea unor procedee de vindecare (pe diagnostice medicale) culese de la naturişti (în cea mai mare parte doctori, farmacişti), de la persoane care şi-au publicat în reviste leacurile ce le-au fost de ajutor în vindecare. Multe reţete au fost verificate de mine de-a lungul anilor, perioadă în care nu am luat medicamente. Toate aceste procedee sunt benefice, baza vindecării constituind-o credinţa, dezintoxicarea corpului prin posturi şi alimentaţie naturistă, eliminarea cauzelor care duc la stres şi oboseală.

• Sfaturi pentru cei grav bolnavi. Acestea au fost verificate de mine. Cu cât proporţia de crudităţi consumate este mai mare, cu atât vindecarea este mai sigură.

• Sfaturi şi regimuri concepute de Valeriu Popa şi urmate de mine. Pentru a obţine vindecarea, aceste regimuri trebuie urmate întocmai. Deoarece atunci organismul intră în luptă cu boala, orice greşeală poate întoarce raportul de forţe în defavoarea noastră, cauzând chiar moartea. Atrag atenţia că fiecare persoană reacţionează diferit în funcţie de temperament, afecţiune (nu există boli identice), voinţă, comportament etc. Aşa cum am arătat în cuprinsul cărţii, este bine ca dezintoxicarea prin post şi regimurile lui Valeriu Popa să se facă sub supraveghere. Multe persoane m-au rugat să le supraveghez dezintoxicarea. Deoarece nu am dezvoltată capacitatea de a vedea ce se petrece în corp în timpul acestui proces ca Valeriu Popa, eu dau doar informaţii generale. Nu mă erijez în persoana lui Valeriu Popa şi nimeni nu o poate face. Speranţa mea că se va crea un centru de sănătate bazat pe principii naturiste, format din medici competenţi, bioterapeuţi, oameni cu capacităţi paranormale, biologi, care vor putea să cerceteze şi să supravegheze vindecarea celor cu afecţiuni grave, deja a început să capete contur. Au apărut cabinete naturiste supervizate de medici, unele dotate cu aparatură modernă, în care se practică acupunctură, kinetoterapie, masaj şi alte tehnici de vindecare inofensive.

• Exerciţii fizice de recuperare.

• Sfaturi pentru cei care vor să-şi întreţină sănătatea.

• Vitaminele, sărurile minerale necesare organismului şi unde le găsim. Pe baza lor, am făcut tabele cu alimentele/100 g, vitaminele şi sărurile minerale care trebuie consumate în diferite regimuri. Mi-am făcut o imagine asupra cantităţii de legume, fructe şi cereale pe care trebuia să o consum pentru a-mi asigura necesarul de vitamine şi săruri. În felul acesta am urmat liniştită regimurile, simţindu-mă bine. Spre exemplificare, am prezentat două tabele cu alimentele recomandate pentru reumatism şi scleroză în plăci.

• Desene cu punctele de masaj în talpă şi palme; desenul aparatului (cel mai uşor de realizat) de preparat apa distilată, recomandat de Valeriu Popa.

2. O carte cu reţete culinare, care cuprinde:

• Sfaturi pentru sănătate.

• Produse dietetice pentru cei bolnavi, bazate pe principiile naturiste.

• Reţete dedicate celor sănătoşi, tradiţionale sau inedite, conţinând aperitive, băuturi, conserve, budinci, sufleuri, sosuri, supe, ciorbe, dulciuri. Am adaptat aceste reţete pentru a fi cât mai sănătoase. În loc să prăjesc, am fiert, am opărit bine carnea înainte de a o găti, oţetul, sarea, piperul le-am folosit în cantitate mică, iar zahărul nu l-am folosit crud. De asemenea, am evitat conservele (mai mult am congelat).

    În prefaţă am căutat să dau sfaturi pentru o alimentaţie cât mai sănătoasă. Iniţial, am strâns reţete economice, rapide şi gustoase, apoi reţete deosebite de la cunoştinţe, din reviste străine şi româneşti. În funcţie de necesitate, am îmbogăţit reţetele tradiţionale cu propria experienţă şi le-am menţionat în carte.

3. Ca o completare adusă acestor cărţi, am scris un Ghid terapeutic naturist şi reţete de post, ce conţine un compendiu de legume, fructe, cereale, produse apicole şi peşte, un capitol cu alimente-medicament necesare în tratarea diferitelor afecţiuni, reţete culinare de post diferenţiate pentru oameni bolnavi şi sănătoşi, o sinteză a asocierii corecte a alimentelor şi multe alte noţiuni necesare pentru menţinerea sănătăţii.

Autoarea

Introducere

Am scris acest compendiu naturist nu pentru a mă substitui medicilor sau lui Valeriu Popa, ci pentru a ajuta ca, prin informaţii simple, bolnavii să poată înţelege cât de cât ce li se întâmplă şi să discute mai uşor cu medicul.

Poate că cineva se întreabă de ce am avut această preocupare. Mai întâi am avut impulsul ca în felul acesta să-i ajut pe cei disperaţi care nu au putut obţine vindecarea cu ajutorul medicinei. Pur şi simplu m-am trezit scriind de parcă cineva îmi dicta. Apoi am simţit nevoia să descriu experienţa mea, cu bune şi câteodată cu greşeli (pe care am luptat apoi să le remediez). În cărţi am căutat să ofer cât mai multe informaţii, cât mai explicit, în cât mai puţine pagini (pentru a scădea preţul cărţii – gândindu-mă la cei săraci), descriind diferite afecţiuni cât mai pe scurt (uneori am sintetizat în câteva fraze mai multe pagini citite). La fiecare ediţie am scos unele tratamente în favoarea introducerii altora mai simple şi mai eficiente. Când termenii medicali nu au putut fi evitaţi, am căutat să-i explic separat prin propriile cuvinte. Scurta descriere a fiecărei afecţiuni din partea a doua a cărţii nu este făcută pentru a ne auto-diagnostica. Insist asupra faptului că este necesar sfatul doctorului în stabilirea diagnosticului corect şi dacă el recomandă anumite medicamente trebuie consultat dacă sunt compatibile cu un anumit tratament naturist. Mă bucur că în ultimul timp mulţi medici se implică în a oferi în scris informaţiile necesare oamenilor bolnavi.

Recomand colaborarea cu un medic competent, având, în acelaşi timp, sufletul şi mintea deschise spre ceea ce este nou. Eu am avut din tinereţe şansa să întâlnesc un astfel de om în persoana Sofiei Vasiliu, medic pediatru în cartierul Drumul Taberei din Bucureşti. Cu Domnia Sa am colaborat cu plăcere timp de peste 20 de ani, mai ales pentru că a înţeles drumul pe care mi l-am ales. Mi-a fost un adevărat ghid în creşterea copiilor; m-a sfătuit ce alimente să consum în timpul perioadelor de sarcină şi a supravegheat, ulterior, şi alimentaţia copiilor mei, care au ajuns mari şi sănătoşi.

După trecerea multor ani de încercări şi experienţe, tot mai mulţi medici folosesc în tratamente unele metode de vindecare neconvenţionale, ţinând cont şi de cauza care a produs îmbolnăvirea. Medicii şi biologii au început să-şi îndrepte atenţia spre remediile naturiste, pentru ca oamenii să nu mai sufere din cauza efectelor secundare ale medicamentelor de sinteză. În speranţa că se vor găsi sponsori, doresc ca în viitor cercetătorii din ţara noastră să facă o analogie între vibraţiile plantelor recomandate în carte la fiecare afecţiune şi vibraţiile organelor afectate. Astfel s-ar afla cele mai bune remedii. Ceva în acest sens mi s-a propus în SUA, dar timpul scurt petrecut acolo nu mi-a permis să aprofundez problema. Oricum, sper ca cercetătorii noştri să realizeze aceasta.

Foarte importantă este discuţia cu pacientul. Terapeutul trebuie să fie un bun psiholog, să se apropie sufleteşte de bolnav şi să perceapă la acesta eventualele stări sau gânduri negative care prin anumite vibraţii pot să creeze haos în organism şi să anihileze orice formă de tratament. Atunci când cuvântul este folosit de terapeut aşa cum trebuie, el va oferi speranţa atât de necesară şi în felul acesta poate deveni unul dintre cele mai puternice remedii.

La baza vindecării se află o alimentaţie sănătoasă (regim naturist). Restul tratamentelor specifice sunt ajutătoare. Pentru cei grav bolnavi, să se ţină cont de recomandările de la capitolul respectiv şi mai ales de recomandările lui Valeriu Popa (post, regim BG1 şi regim specific afecţiunii respective). Tratamentele lui Valeriu Popa sunt complexe, în funcţie de fiecare pacient. Pentru o bună informare este bine să se citească recomandările sale. Restul tratamentelor enumerate la afecţiunile respective sunt doar ajutătoare, mai mult ilustrative (furnizate mai ales de persoane care cu ajutorul acestora au obţinut vindecări), fiecare bolnav trebuind să-şi studieze bine boala şi, eventual cu ajutorul unui specialist care să înţeleagă mecanismele biochimice, morfologice şi fiziologice ale bolii, în funcţie de cauza îmbolnăvirii şi de alte afecţiuni existente corelate sau nu cu boala, să se stabilească tratamentul individualizat adecvat (folosirea sub diferite forme a plantelor cu principii active potrivite, masaj, acupunctură, băi etc.). De aceea am specificat ca în cazurile grave să se consulte şi un specialist.

Am sugerat pe parcursul cărţii să se bea diferite sucuri de legume. Multe au fost recomandate de dr. Bircher Benner în cartea Policlinica la domiciliu. Eu am dorit să arăt care sunt legumele necesare în afecţiunea respectivă, dar cantităţile le găsiţi în cartea terapeutului. Este indicat ca în timpul curelor de sucuri (de minimum 45 de zile) să se ţină regim de crudităţi (în cazul bolilor grave) – chiar o dezintoxicare înainte, apoi, după vindecare, se va introduce o alimentaţie dietetică. În dreptul reţetelor în care este necesar să se ţină un regim de crudităţi (de exemplu, terci de grâu cu mere sau pere, nuci, miere) am specificat numele dr. Bircher Benner.

Aceste sucuri combinate se vor lua pe parcursul zilei, cu pauză de 1-2 h între ele, fiecare combinaţie de sucuri având o anumită compoziţie chimică cu un rol specific în eliminarea cauzei care a produs boala.

În perioada curei de sucuri pot apărea dureri sau blocaje la organul tratat. Însănătoşirea este cu atât mai rapidă cu cât cantitatea de suc este mai mare. Deoarece sucurile trec în sânge imediat, ele vor fi băute cu paiul, lent, câte o înghiţitură, cu pauze. Între un tip de combinaţie de suc şi alt tip trebuie să treacă circa jumătate de oră. Se vor bea preferabil dimineaţa, pe stomacul gol. Resturile de legume care rămân în centrifugă, dacă aparatul nu a stors bine, nu se vor arunca, deoarece mai conţin enzime şi curăţă tractul digestiv. Se vor rehidrata şi, dacă sunt legume, se vor face salată, iar dacă sunt fructe, se vor consuma cu miere, frişcă de casă etc.

La o afecţiune sunt recomandate mai multe combinaţii de suc. Se vor bea toate în aceeaşi zi, fiecare având rolul său.

Cantităţile date în grame reprezintă doza de suc (nu de legume din care se va face sucul). În general, indiferent de combinaţie, sucurile vor avea un aport benefic de vitamine şi săruri minerale pentru organism.

La o mare parte din plante am dat şi compoziţia chimică, prezentată foarte sumar, pentru a exemplifica de unde derivă principalele efecte ale plantei respective asupra organismului. Cartea este doar informativă, nu este o carte de specialitate. Plantele deţin foarte multe substanţe chimice ale căror efecte încă mai trebuie studiate. Această activitate de cercetare este imperios necesară şi cred că specialiştii în domeniu se vor implica din ce în ce mai mult.

Mă bucur că o mare parte din produsele naturiste româneşti pot să fie cumpărate de cei bolnavi la preţuri accesibile, mai ales că faţă de alte ţări avem materie primă din abundenţă. Şi poate, cu timpul, producătorii vor primi sprijinul necesar în valorificarea acestor resurse naturale ceea ce va reduce şi mai mult preţul produselor naturiste autohtone.

Enumerarea în carte a produselor naturiste de la anumite firme nu este făcută în scop de reclamă. Unele produse naturiste similare ca denumire şi componente sunt comercializate de firme din diferite ţări, iar efectul lor benefic poate fi acelaşi. Scopul meu a fost de exemplificare şi de scoatere în evidenţă a efectelor pozitive ale componentelor produsului respectiv.

Autoarea

Scurtă prezentare a perioadei de boală

Acum mai bine de 26 de ani – aprilie 1985 (aveam 36 de ani) –, iritată că deformam toţi pantofii călcând spre interior cu piciorul stâng, m-am dus la un medic ortoped. M-a consultat şi mi-a găsit piciorul scobit (invers piciorului plat), dar a spus că acesta nu este un motiv de a avea un astfel de mers. M-a trimis să fac o analiză – electromiograma – la secţia de neurologie dintr-un anumit spital. De aici a început coşmarul bolii. Mi-au ieşit valori scăzute vcm = 31 m/s (viteza de conducere în muşchi a impulsului nervos) la piciorul stâng. A urmat o internare în spital, pe care apoi am regretat-o. Băieţii mei erau mici (Ionuţ 2 ani şi Daniel 7 ani). I-am spus medicului că nu mă pot interna, lăsându-mi copiii singuri. Mi-a promis că mă ţine doar trei zile pentru analize. Dar, când m-am internat, am fost repartizată la alt medic, care în primele trei zile nici nu a venit să mă vadă. Când m-a consultat, mergeam pe vârfuri cu puţină greutate, dar nu puteam păşi pe călcâie şi îmi pierdeam uşor echilibrul. Analizele au ieşit bune (reacţia Wasserman etc.). M-a ţinut internată o lună, perioadă de coşmar, fără să se decidă asupra unui diagnostic. În general, nu dormeam noaptea, deoarece erau mulţi bolnavi perfuzaţi, iar eu, pentru că mă puteam deplasa, trebuia, în urma rugăminţilor lor, să chem asistenta să le schimbe perfuzia. Copiii nu suportau lipsa mea de acasă, iar băiatul cel mic refuza să facă orice, dacă nu venea mama. Până la urmă, soţul i-a adus să mă vadă la spital. Soţul a fost un sprijin moral, vizitându-mă zilnic la spital. La rugămintea mea de a nu se mai obosi pe drum în fiecare zi, având şi copiii în grijă, mi-a răspuns că nu poate altfel, că se plictiseşte fără mine. De altfel, el mi-a fost alături în fiecare zi şi când am fost internată în alte spitale.

Am încercat să-i sugerez medicului eventualele cauze ale îmbolnăvirii mele, dar nu a vrut să coopereze cu mine. Am constatat că pe el nu-l interesa cauza care a declanşat boala. Eu ştiu că „orice cauză are un efect” şi că, până nu elimini cauza, nu dispare efectul. Mai mult, în spitale, pacientului nu i se dădea voie să se uite în fişa medicală. În perioada de internare m-am simţit ca un cobai, cercetată, arătată studenţilor de la Medicină, ca un obiect.

Când am ieşit din spital şi am fost la alţi medici, m-am lovit de altă problemă. Dorind să aflu cauza bolii cu ajutorul lor, am început să le povestesc prin ce am trecut în perioada când s-a manifestat boala – mai precis, în timpul celor trei sarcini pe care le-am avut. Un medic mi-a declarat sincer că, fiind neurolog, nu cunoaşte problemele legate de Rh, de sarcini, şi mi-a recomandat să mă adresez unui ginecolog. Dar, după ce am născut, medicul ginecolog, văzând cum merg, a vrut să mă trimită la neurolog. În final, a renunţat. Am avut surpriza să aflu de la doi medici tineri (unul cardiolog şi celălalt oncolog) că nici nu au auzit de boala Charcot Marie. Este posibil ca o boală cum este scleroza în plăci sau Charcot Marie, care te transformă într-o legumă (în final sunt atacaţi toţi neuronii), care provoacă atâta suferinţă, să nu fie cunoscută decât de medicii neurologi? Toţi medicii ar trebui să vadă corpul în ansamblu, deoarece organismul este un tot unitar, iar funcţionarea defectuoasă a unui organ se răsfrânge asupra celorlalte părţi ale corpului.

Un alt medic neurolog mi-a spus că, după cum se manifestă, boala mea seamănă cu o otrăvire. Eu cred că el a fost cel mai aproape de adevăr. Poate că boala s-a produs prin acumularea mai multor cauze.

Având curiozitatea de a afla ce se întâmplă cu mine, m-am înscris la biblioteci şi am început să studiez cărţi de neurologie. Îmi amintesc că, odată, o cititoare de la Biblioteca Centrală de Stat (probabil medic), dându-şi seama după mersul meu că sunt bolnavă şi îmi studiez boala, m-a sfătuit să nu mai citesc, că o să înnebunesc. Ştia că acest tip de boli sunt fără speranţă de vindecare. Într-adevăr, citind mi-am dat seama că perspectiva era înfiorătoare. De asemenea, în concedii, în localităţile unde mă duceam la odihnă, mă înscriam la bibliotecile locale, în speranţa de a găsi o carte ajutătoare. Pe vremea aceea nu prea existau cărţi de specialitate. Am găsit foarte puţine cărţi care să trateze ceea ce mă interesa pe mine. Cel puţin, asta m-a ajutat să înţeleg ceea ce îmi spuneau medicii. Am observat că se alocă bani mulţi pentru cercetarea cancerului, a maladiei SIDA, dar pentru neuropatii nu prea există interes. Pentru punerea unui diagnostic neurologic corect, bazat pe analize la nivel genetic, este imperios necesar să se realizeze un centru de cercetare în domeniul respectiv.

Am încercat singură să fac o scurtă analiză a cauzelor care au putut duce la declanşarea bolii. Am aflat că hidrazida luată în cantitate mare ar afecta sistemul nervos. La vârsta de 14 ani, mi s-a făcut la şcoală un vaccin contra tuberculozei. Mi-a ieşit IDR-ul puţin mărit. Am urmat un tratament cu hidrazidă o perioadă lungă, fără pauză. Doctorul uitase să specifice că se fac pauze la anumite intervale de tratament. La sfârşitul tratamentului, m-a întrebat dacă mă simt bine. Singura deosebire era faptul că mi se modificase puţin forma labei piciorului (se curbase). Când am fost la Valeriu Popa, am aflat că nu hidrazida este cauza bolii. Cineva mi-a spus că boltirea labei piciorului s-a produs din cauză că mergeam mult pe vârfuri, ca balerinele. Tot atunci, mi-am făcut radioscopie la ficat şi mi-a ieşit mărit. În afară de constipaţie, nu au mai fost alte semnale de alarmă. Alergam bine, chiar am fost selecţionată la un concurs de alergare, faza pe sector. La sfârşitul liceului, purtam tocuri de 7 cm, iarna mergeam la patinoar. Nu-mi plăcea că eram cam slăbuţă şi am greşit ducându-mă la doctor şi luând medicamente pentru a mă îngrăşa. În anul 1974, am avut o internare la Institutul Parhon, dar toate analizele mi-au ieşit bune.

Am ajuns la concluzia că următorii factori sunt posibili declanşatori de boală:

1. Toxicitatea cauzată de o anumită sarcină, medicamente, alimentaţie, poluare.

2. Constipaţia.

3. Rh negativ şi grupa sangvină AB IV. Vaccin antiRh experimental, care apoi nu s-a mai făcut la alţi pacienţi.

4. Stresul, care, dacă depăşeşte limita de suportabilitate, provoacă anumite dezechilibre.

5. Frigul, asociat probabil cu presiunea atmosferică, care are şi ea o anumită influenţă asupra organismului.

6. Oboseala.

7. Radiaţii: raze Röntgen, Cernobîl şi alte tipuri de radiaţii.

De altfel, toţi factorii, în final, converg spre toxicitate.

Manifestarea bolii a început în perioada sarcinilor (din anul 1977), eu având Rh negativ şi grupa sangvină AB IV. Nu am avut anticorpi antiRh. La toate sarcinile, 3, am avut contracţii dese (dacă luam Ca se amplificau) şi, în ultimele luni de sarcină, un fel de alergie cu mâncărimi insuportabile, în special la membrele inferioare. Medicul care m-a consultat mi-a spus că este o alergie obişnuită de sarcină, dar eu efectiv mă tăvăleam în pat din cauza mâncărimilor, încercând să evit să-mi fac răni prin scărpinat. Din ecografia primei sarcini a reieşit că fătul avea cordonul ombilical răsucit în jurul gâtului (aceasta s-a întâmplat la toate sarcinile). În luna a şaptea de sarcină, m-am internat în spital din cauza contracţiilor şi atunci am făcut cerere să nasc cu o doctoriţă cu un bun renume. După câteva zile, m-am externat. Am născut după o lună. Îmi aduc aminte de acea noapte, care a fost semnificativă pentru restul vieţii mele. La ora 23 aveam contracţii din 3 în 3 min. Am sunat doctoriţa, care mi-a spus să mă internez imediat, că vine şi ea. Am plecat cu maşina, împreună cu soţul meu, spre spital. N-am să uit acea noapte niciodată. Era în luna ianuarie, zăpada sclipea, cerul era senin, plin de stele, foarte frumos. Nu-mi venea să mai merg la spital, deşi aveam dureri. I-am spus soţului că aş vrea să mă plimb. M-a întrebat: „Unde să te duc?”. I-am răspuns că la nesfârşit, până la capătul pământului. A zâmbit şi mi-a răspuns că trebuie să merg la spital. Îi era teamă de ceea ce urma să se întâmple. Când am ajuns acolo, asistenta mi-a spus că dacă îmi face o injecţie nasc imediat. I-am răspuns că aştept medicul cu care am aranjat să nasc. Doctoriţa a venit la ora 10 dimineaţa. A început să-mi facă multe injecţii, la intervale de timp apropiate, dar eu eram deja epuizată fizic şi psihic. Atunci mi s-a declanşat spondiloza cervicală cu care m-am chinuit mulţi ani. După un timp de la naştere (vreo 3 ani), o ameliorare mi-au adus razele Röntgen (în doze mici, timp de 5 şedinţe), dar am aflat prea târziu că sunt riscante. Am scăpat definitiv de spondiloză după 7 ani, cu tratamentul naturist. Tot în timpul acelei naşteri, am căpătat strabism divergent la ochiul drept şi mai târziu am aflat că mi s-au schimbat la 180° dioptriile (de strabism nu am scăpat nici la ora actuală, deşi am făcut două operaţii la ochi, însoţite de perioade lungi de gimnastică oculară, totul fără rezultat). Medicii au încercat să-mi facă perfuzii care să mă ajute să nasc, dar nu mi-au fost de folos. Cu ajutorul lor a născut o pacientă de lângă mine. Asistenta a descoperit o rană mare în zona lombară. Cred că atunci mi-a căzut şi rinichiul drept. Şi, „colac peste pupăză”, mi s-a declanşat o enterocolită. Ca să nu mai vorbim de stresul psihic. Mi-am adus aminte de un vis pe care l-am avut când eram însărcinată. Mi-au apărut în vis Sf. Mihail şi Gavril, care mi-au spus că voi naşte un băiat. Mi l-au arătat. Era un copil superb, cu care, într-adevăr, a semănat Daniel mai târziu. Mi-a spus că o să mă bucur de el şi că o să fie iubit de toată lumea. La ora actuală, Daniel este un copil deosebit şi sper să mă bucur de el toată viaţa. În momentele acelea de disperare, am început să mă rog la Sfântul Mihail să ne salveze, promiţând că o să ţin post vinerea. Era chiar vineri. Nu ţinusem post până atunci şi nici mai târziu nu mi-am respectat cuvântul. Parcă era ceva care mă făcea să uit că trebuie să ţin post. Regimul naturist m-a adus pe calea cea bună.

După ce am născut, vreo 3 zile am mers în cărucior, iar când m-am mai restabilit, am început să calc strâmb cu piciorul stâng. Am pus-o pe seama lipsei de calciu, pe care am avut-o apoi permanent. Cu toate acestea l-am alăptat pe Daniel până la 7 luni şi probabil am făcut greşeala să nu iau vitamine.

După 2 ani, înainte de cea de-a doua sarcină, a murit tatăl meu. Tata (fost avocat) era un om deosebit, o personalitate, stimat şi apreciat de toţi cei care-l cunoşteau. A suferit enorm în viaţă, pe nedrept, dar i-a ajutat pe cei din jur până în ultimul moment, fără a avea vreun profit din aceasta. La reproşurile mele, că stă şi noaptea să ajute cunoscuţii deşi era grav bolnav, mi-a răspuns că acesta este scopul vieţii lui, de a face bine. Nu mă săturam niciodată să-l ascult, avea un răspuns logic la toate întrebările. Îmi reproşam că nu am timp suficient să stau de vorbă cu el. De aceea am fost foarte afectată de moartea sa.

Mi s-au întâmplat o serie de fenomene care m-au făcut să cred că există viaţă dincolo de moarte şi care mi-au întărit credinţa. Într-o noapte, am visat cum tata este bătut de doi tineri. Am plâns mult şi a doua zi i-am povestit mamei visul. După o perioadă de timp, s-a întâmplat exact ceea ce am visat.

Cu puţin timp înainte de a muri tatăl meu, eram în cameră cu el, când a început să cânte cucuveaua de mai multe ori. Tata a numărat şi a simţit că i se apropie sfârşitul. S-a internat în spital pentru analize şi, după două zile, noaptea, o voce necunoscută mi-a spus: „Acum a murit tatăl tău”. M-am trezit şi m-am uitat la ceas. Era ora 3. Mi-am spus că este doar un vis, dar la ora 5 m-a sunat fratele meu să-mi spună că a murit tata. L-am întrebat dacă s-a întâmplat la ora 3 şi a fost mirat. M-a întrebat de unde ştiu şi i-am spus.

Când mama a fost pe moarte, am rugat-o, dacă se va putea, să-mi dea un semn că există viaţă dincolo de moarte. După câţiva ani, mi s-a părut ciudat când doi porumbei au intrat în bucătărie şi se uitau fix la mine. Eram singură şi m-au trecut fiorii. Le-am pus pe masă grâu, pâine, apă, dar nu s-au mişcat de acolo. Am ieşit, gândindu-mă că erau sufletele părinţilor. În altă zi, venind de la serviciu, când m-am apropiat de uşa sufrageriei, am văzut în apropiere două entităţi. Una avea aura cu galben, mult albastru, mov. Cealaltă avea predominant movul. Ambele aure erau foarte frumoase, în culori vii. M-am îndepărtat speriată şi cred că mi-am făcut semnul crucii. M-am apropiat din nou de uşă şi m-am uitat. Erau aproape de geam, lângă calorifer. Am remarcat la una din entităţi lipsa unei părţi din aură în zona capului, într-o parte. Tata a avut hemoragie în acel loc, când a fost lovit. Am ajuns la concluzia că au fost părinţii mei, dar nu am intrat în cameră decât un pas. M-am îndepărtat şi, când am revenit, nu mai erau.

Legat de Valeriu Popa, am avut următorul vis: eram într-un grup de entităţi care primeau diferite sarcini. Am întrebat ce am eu de făcut. Mi s-a răspuns să ţin legătura cu Valeriu Popa. Acum am înţeles de ce. După moartea lui, eram la un moment dat foarte necăjită din cauza răutăţii unor oameni. Valeriu Popa mi-a apărut în somn, foarte tandru, mângâindu-mă pe cap. Aceasta m-a liniştit şi mi-a dat încredere în mine. Am mai avut parte de multe fenomene de acest gen. Dar aceste descoperiri nu mă determină să îndemn pe cineva spre spiritism. Biserica este împotriva comunicării cu spiritele şi acum ştiu că sufletele celor decedaţi trebuie lăsate în pace. Citind cărţi duhovniceşti, am aflat că participanţii la şedinţele de spiritism pot fi induşi în eroare de aceste spirite şi, mai mult, pot să înnebunească prin lipsa energiei nervoase care a fost împrumutată spiritelor pe parcursul şedinţelor respective.

La începutul celei de-a doua sarcini (1979), am avut afte cu febră mare (39°C) timp de aproape o lună. Medicul mi-a prescris Cloramfenicol, despre care am aflat mai târziu că nu se prescrie la sarcini. La un moment dat nu am mai simţit mişcările copilului, dar medicul spunea că nu le simt eu şi copilul trăieşte. După 5 luni de sarcină am pierdut copilul, fără a afla care a fost cauza nenorocirii, iar medicul din spital mi-a spus că era mort de mult timp. Am fost cu greu salvată. În timpul acestei sarcini am stat prost cu nervii şi plângeam des. Mersul mi s-a schimbat, piciorul stâng fiind puţin afectat.

Vertijuri am avut la toate sarcinile şi ele au continuat până când am ţinut regim naturist. Un alt simptom permanent a fost constipaţia. Tot în perioada sarcinilor mi-au apărut nodul tiroidian şi guşă. Am fost trimisă la Institutul de hematologie, ca să mi se administreze un vaccin anti Rh. Mai târziu, prof. univ. Victoria Ştefănescu mi-a spus că acest vaccin a fost experimental şi nu se mai face. Cert este că de la sarcina următoare m-am simţit şi mai rău.

La cea de-a treia sarcină, mi s-a făcut serclaj şi a trebuit să stau aproape 5 luni la orizontală. Şi această sarcină a fost cu probleme. Am născut cu un medic tânăr, care fuma tot timpul. Din cauza manevrelor medicale defectuoase, Ionuţ s-a născut cu o parte a capului deformată, un ochi închis şi o ureche pliată. Toate aceste defecte i-au dispărut treptat, prin masaje.

După naşterea lui Ionuţ, mersul greoi şi afectarea părţii stângi le-am pus pe seama sarcinii, care a fost pe partea stângă. A trebuit să mai sufăr o intervenţie chirurgicală pentru polipoză endocervicală. Doctoriţa care mi-a descoperit-o le-a reproşat medicilor lipsa de atenţie din timpul naşterii. M-am bucurat că la biopsie nu a apărut cancer.

Tot în timpul sarcinilor am avut parte de un stres puternic, pornit din toate direcţiile vieţii.

Strabismul de la ochiul drept îmi crea probleme de vedere şi am căutat să-mi redresez ochii prin gimnastică oculară. După 2 ani de gimnastică la aparate, refacerea nefiind totală, m-am hotărât să fac operaţie, care nu a reuşit total. În anul 1987 am suferit o a doua intervenţie chirurgicală, tot fără rezultat, poate şi din cauza stresului de care am avut parte imediat după operaţie. Doctorul a folosit un fir foarte gros la cusut. Am făcut alergie la fir, mi s-a umflat capul, care a revenit la normal cu ajutorul medicamentelor, după o lună. Ani în şir am avut ochiul roşu şi inflamat. Nici acum nu am scăpat de aceasta, dar nu mai am curajul să merg la doctor.

Toate acestea le-am povestit nu pentru a-i blama pe medici, de aceea nici nu am dat nume. Medicii la care am făcut cerere să nasc nu mai sunt de mult în ţară. Probabil că acesta a fost destinul meu. Totuşi, am un mesaj către medici: pacienţii vin la ei de multe ori disperaţi, au nevoie de un sprijin moral, de prietenie, pentru a căpăta încredere în vindecare. Ar trebui să fie la fel trataţi şi cei cu bani şi cei săraci. Nu poţi să nu fii recunoscător celui ce te salvează. Dacă ai posibilitatea, aduci şi un cadou, dar dacă eşti sărac, gândul de admiraţie, de recunoştinţă îl ajută mult spiritual pe doctorul respectiv. Mi-a rămas întipărită în memorie o întâmplare din perioada comunistă. M-am dus la un spital de endocrinologie la o doctoriţă cu speranţa să găsesc o rezolvare la situaţia mea. M-a invitat să iau loc pe scaun şi mi-a spus: „Vorbeşte!”. Am început să-i expun cazul meu, ea fiind preocupată de cadourile primite de la pacienta pe care o consultase înaintea mea. Îmi venea să ies din cabinet şi s-o las să-şi rezolve problemele administrative. M-am gândit că trebuie s-o înţeleg, în acea perioadă sărăcia era mare, să capeţi nişte ouă, o găină era o mare satisfacţie. Poate avea şi ea copii. Şi eu mă confruntam cu mari probleme pentru a obţine câteva ouă sau o găină, a trebuit să stau la cozi ore în şir. (Îmi amintesc că ieşisem din spital şi, văzând că se vindeau ouă, m-am aşezat la coadă.) Aşa că am rămas în cabinet, dar, în final, doctoriţa, s-a întors către mine şi m-a întrebat: „Şi eu ce să-ţi fac?”. I-am enumerat nişte analize, dar cred că mi-a citit indignarea pe faţă, pentru că mi-a spus să revin a doua zi pentru investigaţii. Mi-a sădit neîncrederea şi a doua zi am sunat-o pentru a-i spune că nu pot veni.

Am întâlnit medici care au fost sufleteşte alături de mine, m-au tratat cu multă răspundere, profesionalism şi sinceritate (dr. Petre Onaca, dr. Romulus Dinu, prof. Vlad Voiculescu, dr. Săndulache, fosta directoare de la Institutul de reumatologie, Malvina Naghiu, care mereu a sunat la spital să vorbească cu doctorul, din proprie iniţiativă etc.). De mare ajutor mi-a fost profesorul universitar de la Catedra de histologie a Facultăţii de Medicină, Victoria Ştefănescu (Vivi, cum îi spuneam noi, sau „mama Dolores”, cum îi spuneau studenţii). Ea m-a introdus la mai mulţi medici şi m-a încurajat. N-am să uit, când eram internată la Spitalul Municipal, cum a apărut în salon sprijinindu-se în cârje, pentru că avea piciorul în ghips (căzuse, era iarnă), cu un trandafir superb în mână. Chiar şi în această situaţie, când trebuia să stea în pat, ea căuta să aducă alinare celor suferinzi. Am fost puternic impresionată. Ironia sorţii a fost că a descoperit că are cancer mamar imediat ce a ieşit la pensie. Deşi era de acord cu regimul meu naturist, s-a lăsat în mâna medicilor. I-au făcut o operaţie grea, dar, în final, cancerul s-a instalat la plămâni şi a murit. Am fost la înmormântarea ei. Oamenii povesteau cum au fost ajutaţi de ea. Şi-a dedicat tot timpul, deşi avea familie, o fetiţă de crescut, pentru a-şi ajuta semenii. A fost o bună profesionistă şi un om cu suflet mare.

O altă cauză care cred că a contribuit la îmbolnăvirea mea a fost frigul. Ani în şir am stat la serviciu, în ierni grele, cu temperaturi şi de –20°C, fără încălzire. Lucram la ICSIT-TCI (CCAB), în clădirea de la FEA. Ne puneam radiatoare electrice, stăteam şi cu mănuşi, dar picioarele le aveam reci permanent. În perioada aceea eram însărcinată cu Ionuţ. Apoi ne-am mutat cu serviciul în nişte cămine din Pipera. Urma să ne pună instalaţie de încălzire, dar am răbdat 2 ani de frig, fără încălzire.

Acum să revenim la perioada când am fost internată prima dată în spital. Am cerut să mi se facă biopsia musculară în cvadriceps. La analiză, muşchii au ieşit ca ciupiţi de molii, cu unele celule atrofiate, altele probabil în curs de regenerare (am făcut injecţii cu vitamina B, după care m-am simţit mai bine, poate aceasta să fie cauza regenerării). În final, medicii mi-au pus diagnosticul de neuropatie senzitivo-motorie la membrele inferioare, fiind suspectată de boala Charcot Marie. Am aflat mai târziu că se trasase ordin de sus ca medicii să pună accent pe ameliorarea bolilor ereditare şi se dădeau unele compensaţii pentru tratarea unor astfel de maladii. Chiar în salon cu mine s-a mai pus un diagnostic de Charcot Marie (de data aceasta considerat de mine real, deoarece pacienta avea reacţia Wassermann în neregulă). Oricum, această boală este extrem de rară şi eu aflasem de prea multe cazuri cu acest diagnostic, ceea ce mi-a dat o stare de nesiguranţă asupra diagnosticului.

La sugestia mea că poate boala a fost cauzată, printre altele, de lipsa de Ca (la consult mi-au fost găsiţi muşchii contractaţi) şi alte vitamine, medicul a afirmat că la vârsta mea nu există lipsă de Ca. Soţului meu i-a spus că dacă în 2 ani rămân imobilizată, se confirmă diagnosticul. Am ieşit disperată din spital. Am studiat arborele genealogic al familiei mele să văd dacă a suferit cineva de ceva asemănător sau de o boală de sânge, dar am descoperit că rudele mele au murit la vârste înaintate. Atunci am negat acest cumplit diagnostic şi am luat singură calea celor mai buni medici neurologi, la policlinici cu plată. Fraţii mei au fost şi ei consultaţi şi au fost declaraţi sănătoşi. De asemenea, şi copiii sunt sănătoşi, unul din ei făcând chiar sport de performanţă (polo). După 2 ani, când am revenit la doctor şi i-am spus că mă simt mai bine, mi-a spus că asta nu schimbă diagnosticul şi că pot s-o mai duc un timp, dar că nu există şanse de vindecare nici în ţară, nici peste hotare. Parcă din acel moment nici nu am mai putut să merg pe vârfuri şi m-am simţit mai rău. M-am axat pe gimnastică, deşi un medic specialist în gimnastica recuperatorie mi-a spus că, dacă este boala Charcot Marie, trebuie să stau la pat, să nu-mi solicit muşchii. Înainte de a face gimnastică, mi se rotea glezna piciorului stâng, nu mai ştiam exact cum se păşeşte. Am făcut gimnastică la aparate în serii de două săptămâni (de vreo 2-3 ori), atât la Policlinica dr. Grozovici, cât şi la Spitalul Militar şi treptat mi-a dispărut rotaţia. Pot spune că după gimnastică mă mişc mai uşor, calc drept, nu mai deformez pantofii. La Policlinica dr. Grozovici există un aparat nemţesc pentru întărirea gleznei, unic în ţară.

Mergeam singură la serviciu cu două tramvaie (aveam de mers şi pe jos); la întoarcere, mă opream la policlinică şi făceam gimnastică timp de o oră, de 2-3 ori pe săptămână, apoi mergeam acasă şi mă ocupam de gospodărie. Mă culcam foarte târziu, uneori după miezul nopţii. De altfel, am fost extrem de obosită de când am avut primul copil, pentru că nu am avut nici un ajutor din afara casei.

O mare decepţie am avut când am plecat în concediu la Balvanyos. Acolo am mâncat multă carne (în special fripturi de curcan), am făcut fizioterapie cu magnetism şi mofete, care cred că mi-au dăunat. Mergeam mai greu ca înainte şi medicul staţiunii mi-a recomandat un consult la o clinică specializată în neurologie, dintr-o comună din apropiere. Directorul spitalului, care era neurolog, lipsea şi m-a consultat un doctor psihiatru. Mi-a făcut electromiograma, dar de data aceasta, înfigând acul cu brutalitate, mi-a provocat o durere puternică. Mi-a spus că s-a sfârşit cu mersul la serviciu, că este atacat neuronul. Am fost din nou adusă la disperare. De atunci am continuat să merg la serviciu încă mulţi ani, până la vârsta de pensionare, şi m-am simţit mai bine.

Toţi medicii la care am fost au confirmat că nu sufăr de boala Charcot Marie. Un doctor mi-a spus că, dacă era un Charcot Marie moştenit, boala s-ar fi manifestat de la naştere, biopsia musculară arăta că este vorba de altceva. Am urmat tratamente cu Decanofort, Revitalose, Diprophos, Kenacord retard, caşete pentru inimă şi nervi, vitamine. M-am simţit mai bine, dar pe vârfuri tot nu puteam merge. Toate analizele au ieşit bine, cu excepţia Ca, Mg, P, care din când în când, îmi apăreau cu valori scăzute. Astfel, în aprilie 1986, P = 0,75 nmol/l (N: 0,80-1,45); în martie 1987, Ca = 3,8 μg‰ (N:4,5-5,5 μg‰); octombrie 1988, Ca = 4,3 μg‰ etc. La analiza urinei, îmi apăreau reacţie acidă şi oxalaţi de Ca.

Din cauza vertijurilor (când puneam capul pe pernă se învârtea casa cu mine), a căderilor pe stradă (după o cădere, am fost dusă la spital, unde mi-au găsit tensiunea mică şi mi-au făcut Ca intravenos), a mâinilor care îmi rămâneau foarte des încleştate, m-am internat la spital, cu diagnosticul „sindrom cohleo-vestibular”. După prima perfuzie în care a fost introdus şi Ca, mi-a ieşit Ca=7,6 mg% (N=8,8-10,2 mg/dl). Medicii s-au mirat de valoarea scăzută a calcemiei şi mi-au făcut perfuzii timp de 5 zile. Un doctor din spital mi-a spus că trebuie să mă internez toată viaţa, la interval de 3 luni, să mi se administreze perfuzii, altfel risc să cad în faţa unei maşini. Dar, deoarece aceste perfuzii erau şi diuretice, le-am suportat greu şi m-am hotărât să nu mă mai internez.

Pentru lipsa de Ca, în anul 1987, m-am dus la Institutul I.C. Parhon. În urma analizelor, mi s-au găsit: nodul tiroidian drept, guşă endemică, tetano-spasmofilie, pentru care am urmat tratament, fără rezultat, cu Ca, Tachistyn, Piracetam, Thyreotom, Piramen etc. timp de 2 ani. Testul Alajonanine pentru tetanie-spasmofilie a ieşit pozitiv la hiperpnee, deci în neregulă – RIC 2h 11,20% (N: 12 ± 5%); RIC 24h 27,30% (N: 35± 5%).

La radiografia coloanei, mi s-a depistat o discartroză lombară cu nefuncţionalitate dreaptă, iar la inimă, o tahicardie cu 120 bătăi/min., permanent.

Dr. neurolog Dinu Romulus, inventatorul Rodilemidului, mi-a prescris acest medicament. După fiecare serie de injecţii cu Rodilemid, am făcut măsurători electrice (electromiograma etc.) care au arătat în final regenerare până la 90% şi că nu există reflex Hoffman (afectare senzitivă). Dr. Dinu Romulus mi-a spus că sigur nu este boala Charcot Marie, deoarece la această afecţiune nu există regenerare, şi în urma injecţiilor cu Rodilemid s-a produs regenerare. Chiar şi analiza biopsiei musculare arăta celule în regenerare. Rodilemidul a fost cel mai eficient, dar mi-a apărut în acea perioadă o alergie cu pete roşii cât palma, cu mâncărimi şi pusee de tuse, care a revenit ulterior. Deoarece la testele alergologice nu s-a găsit altă cauză, am oprit tratamentul. Cu o lună înainte de apariţia alergiei, făcusem o cură de două luni cu sucuri de legume. Probabil că aceasta mi-a creat o sensibilitate în corp. Am urmat un tratament cu globulină antialergică şi după 8 luni mi-a dispărut alergia, dar neurologul mi-a spus că globulina a influenţat în rău sistemul nervos periferic. Deoarece nu mă simţeam bine, aveam palpitaţii, sufocări, dureri în muşchi la mers, lipsă de echilibru, mers încet, nu mai puteam să alerg, nu puteam să mai merg pe vârfuri (am renunţat la pantofii cu toc înalt), am continuat investigaţiile.

La sugestia prof. Vlad Voiculescu, deoarece boala mea semăna mult cu scleroza în plăci, în mai 1988, m-am internat la un alt spital, la secţia neurologie, pentru analiza lichidului cefalo-rahidian. Deoarece aveam spasme musculare, mi s-au făcut analize electrice şi a reieşit că spasmele nu sunt de natură nervoasă (probabil cauza era lipsa de Ca sau Mg): „EMG gambierul drept: în repaus nu apar fibrilaţii şi/sau fasciculaţii”.

Valorile electromiogramei (SPE dr. = 41,6 m/s – LD = 5, A = 250 uV; meridian dr. = 48,8 m/s – LD = 4,3, A = 2,5 mV; Cubital dr. = 48,8 m/s – LD = 8,7, A = 2,8 mV; VCS median dr. = 37,3 m/s, A = 2,5 mV) au ieşit mai bune decât la primul spital (când am fost internată), unde VCM sciatic popliteu intern şi extern = 31-43 m/s.

Prof. Vlad Voiculescu îmi recomandase începând din luna martie 1988 să mă tratez cu Prednison. În iunie 1988 tratamentul a fost în doză de atac. După cura puternică cu Prednison, în urma căreia m-am îngrăşat, dar nu m-am simţit mai bine, am descoperit că mi-au mai rămas doar 40% din celulele T de apărare a organismului.

Am fost şi la Institutul de Inframicrobiologie, am urmat un tratament cu antibiotice, pentru a distruge toate virusurile apărute, dar prof. Vlad Voiculescu a spus că am greşit, pentru că aceste virusuri apar şi dispar la toţi oamenii, fără a se manifesta întotdeauna.

După aceste încercări nereuşite de vindecare pe o perioadă de aproape 4 ani, m-am hotărât să nu mai iau medicamente şi să trec pe medicina naturistă, de care am fost atrasă de mic copil. Deja aveam un caiet cu extrase din diferite publicaţii, cu vindecarea diferitelor boli pe bază de plante medicinale şi legume.

Marele medic al antichităţii, Hipocrate, a spus: „A dobândi vindecarea este mai presus de orice în ştiinţa medicală; din mai multe căi, însă, ducând către această ţintă, trebuie s-o alegem pe cea mai puţin vătămătoare”. Tot el a spus: „Primum non nocere”, adică „mai întâi de toate nu vătăma” şi „Eu sunt primul meu medic”, ceea ce înseamnă că tu însuţi te poţi vindeca cel mai bine prin credinţă, prin dezintoxicare mintală, spirituală şi fizică, prin încrederea în autovindecare şi cu ajutorul lui Dumnezeu.

Am încercat un tratament cu acupunctură, în comuna Joiţa, la dr. Ladea. Cum m-a văzut (după expresia feţei), mi-a spus că sufăr cu oasele, ficatul, rinichii, pancreasul. Aici l-am cunoscut pe Mario Sorin Vasilescu care colabora cu dr. Ladea, pe linie de yoga. Domnia sa mi-a spus că am o mare putere de concentrare şi că voi obţine rezultate bune dacă vom colabora. M-a învăţat să fac o serie de exerciţii yoga, pe care apoi le-am efectuat singură, acasă, o perioadă relativ scurtă. Iniţial, dl Ladea mi-a spus că tratamentul cu acupunctură dura o perioadă de minim 3 luni. Dar după 2 săptămâni am renunţat pentru că i-a spus soţului meu că nu am energia vitală necesară şi că tratamentul nu are efectul scontat deoarece acupunctura se bazează pe transfer energetic dintr-un loc cu energie ridicată în altul aflat în deficit. Am văzut cazuri vindecate de dr. Ladea. M-a impresionat o fetiţă care, înainte de tratament, nu putea să vorbească, şi, după câteva şedinţe, a început să silabisească (primele silabe le-a spus în faţa mea). Despre acupunctură am citit cartea Medic de trei corpuri, de dr. Janine Fontaine. Energia pătrunde prin punctele de acupunctură, urmează traseul meridianelor, acoperă golurile de energie. Se recuperează starea vibratorie, ceea ce induce o excitare a metabolismului şi favorizează eliminarea toxinelor celulare. Fenomenul de electroliză este capabil să favorizeze migraţia acestora, prin intermediul sistemului circulator, spre organele naturale de eliminare sau spre periferia corpului. Această mişcare de eliminare este cunoscută şi homeopaţilor.

O acumulare de energie antrenează o materializare în interiorul organului implicat: tumori ale vezicii, fibroame, pete pe piele, negi, tumori cutanate. Invers, un deficit de energie se poate manifesta prin dematerializare, putându-se explica: ulcerul stomacal, ulceraţia cutanată. Individul materializează sau dematerializează, în virtutea anumitor legi care depind de constituţia personală, de simbolica proprie. Examinarea hărţii cereşti permite abordarea şi cunoaşterea acestor simboluri. Acum ştiu că boala se instalează în câmpul energetic al omului cu mult înainte de a se manifesta în planul fizic şi trebuie să fim atenţi la modul de viaţă pe care îl ducem, atât fizic, cât şi spiritual. Tot ceea ce facem şi gândim este înscris în câmpul nostru energetic, în subconştientul nostru. Boala este un mijloc de stopare a programelor de distrugere spirituală şi chiar ajută la dezvoltarea spirituală. Există oameni aleşi, care au capacitatea de a vedea în interiorul nostru, trimişi de Dumnezeu pentru a ne ajuta. Unii bolnavi au norocul de a-i întâlni şi de a găsi calea spre vindecare. Aşa s-a întâmplat ca eu să-l întâlnesc pe Valeriu Popa, care, în funcţie de vibraţiile emise de organul bolnav, simţea înţepături în degete, însoţite de senzaţii gustative. O colegă de serviciu, Oana Grigore, m-a îndrumat spre Valeriu Popa, spunându-mi că acesta are puterea de a vedea tot ce se întâmplă în corp chiar de la naşterea pacientului şi de a vindeca pe baza unor regimuri de dezintoxicare făcute pentru fiecare anomalie din corp. La una dintre şedinţele la care ulterior am participat şi eu, Valeriu Popa a fost întrebat când a descoperit că are aceste capacităţi paranormale. Ne-a povestit că, atunci când era copil (avea 6 ani), s-a înecat cineva din sat. Toată lumea îl căuta şi el l-a găsit lângă mal. Primele beneficiare ale puterilor sale au fost animalele. Treptat, aceste însuşiri au fost puse şi în slujba salvării oamenilor. Prima dată când şi-a fotografiat palma nu a apărut nimic deosebit. După ce aceste proprietăţi s-au amplificat, în fotografie a apărut aura de 1,5 cm (în jurul degetelor aproape nu se mai vedea spaţiul liber). Valeriu Popa avea o filozofie aparte, neobişnuită, de mic fiind preocupat de cunoaştere, de „a şti”. De la vârsta de 4 ani a început să cerceteze punând întrebări de genul: „cine este omul?”, „de ce este paznic la vie?”.

Am reuşit să iau legătura cu V. Popa în parcul „23 August”. Stăteam cu Oana într-un grup de persoane bolnave şi-l aşteptam să apară în parc. Eram nerăbdători, deoarece dânsul se plimba în faţa parcului, dus-întors, şi se uita la noi, fără să intre. Una dintre persoane mi-a spus că este urmărit de Securitate. Brusc, foarte hotărât, a intrat în parc şi s-a îndreptat spre noi. S-a aşezat puţin pe banca din apropiere, apoi s-a ridicat şi s-a îndreptat spre mine, spunând: „Hai să te iau pe tine, că eşti mai…”. Am presupus că vrea să spună că sunt mai nerăbdătoare sau mai bolnavă.

În timpul acesta s-au aşezat pe bancă doi indivizi care se uitau cam batjocoritor la noi. Se vedea că ei nu fac parte din categoria celor bolnavi, de altfel nici nu i-a consultat. Am bănuit că sunt securişti. Valeriu Popa mi-a precizat că am tot sângele încărcat cu toxine (cauza principală fiind constipaţia instalată cu mult înainte de perioada sarcinilor), că este un proces ireversibil, că toate virusurile se vor „lipi” de mine şi a refuzat să mă ajute. Mi-a spus:„Înţelegeţi, d-nă, că nu pot să vă ajut”. Probabil că nici cauza îmbolnăvirii nu a putut să o identifice în totalitate. Îmi amintesc un moment din viaţa mea când cineva a încercat să mă iradieze, ameninţându-mă că n-o să mai fiu sănătoasă. Cauza aceasta este una din bănuielile mele. La insistenţele mele, Valeriu Popa a spus că mă ajută numai dacă îi aduc scris de la doctor că îmi recomandă tratamentul naturist. L-am întrebat dacă mai am vreo şansă de salvare şi mi-a răspuns că aceasta există, dar numai dacă îmi schimb tot sângele. El realiza acest lucru prin post total numai cu apă distilată (2 l/zi), perioade lungi, chiar de 45 de zile (eu nu mă simţeam în stare să fac aceasta, nici măcar 2 săptămâni). Am plecat supărată de ceea ce am aflat. Mai târziu, am aflat că „fizic poţi să fii mort, dar energetic poţi să mai ai resurse”. Cam la un an după întâlnirea cu el, V. Popa a fost invitat în institutul în care lucram să ţină o prelegere despre sănătate. Am crezut că m-a uitat şi am început să-i expun cazul meu şi să-l rog să mă ajute. Colegii au început şi ei să-l roage să fiu ajutată. Atunci, mi-a spus: „Noi ne-am mai întâlnit. Trebuie să faci ceea ce ţi-am spus atunci”. O colegă s-a ridicat şi l-a întrebat ce să facă cei sănătoşi ca să-şi menţină starea de sănătate. Valeriu Popa i-a răspuns: „Este un mincinos acela care zice că este sănătos. Nu există om perfect sănătos”.

M-am dus la spitalul unde am fost internată prima dată, la medicul care îmi pusese diagnosticul, şi care mi-a spus că nu există şansă de vindecare pentru mine. L-am rugat să-mi dea în scris că pot să încerc tratamentul naturist sub îndrumarea lui Valeriu Popa. Mi-a spus că „medicul este medic” şi, cum Valeriu Popa nu era medic, a refuzat să-mi dea biletul salvator.

O bună colegă (atunci lucram ca cercetător ştiinţific în domeniul automatizărilor la ICSIT-TCI), Rada Maria Hacighianu, a ţinut un regim naturist sever, numai cu crudităţi, şi a renunţat la televizor. După 5 luni, s-a vindecat de un cancer care începuse să se extindă şi, poate datorită credinţei, a căpătat puteri bioenergetice. Ea mi-a spus că sunt dezechilibrată energetic pe partea dreaptă, şi toate organele pe acea parte sunt afectate, că am un precancer la sânul drept şi că poate am să mai trăiesc dacă îmi schimb sângele prin cură de dezintoxicare. Le mulţumesc pe această cale Oanei şi Radei care, din colege, mi-au devenit prietene, pentru că au insistat să ţin acest regim, care, sunt convinsă, mi-a salvat viaţa. Rada m-a rugat să ţin măcar 2 săptămâni un regim pe care mi l-a recomandat ea. Când am întâlnit-o ultima oară pe Rada (1993) mi-a spus că ţine cont în alimentaţie de ceea ce pofteşte (să fie ceva sănătos) pentru a acoperi nevoile organismului. A fost plecată în China (a studiat medicina tradiţională chineză) şi în Anglia. Această fată frumoasă, inteligentă, cu condiţii materiale bune, cu şanse mari de reuşită în toate direcţiile, duce în prezent o viaţă monahală. L-a ajutat la scrierea unor cărţi pe monahul Rafail Noica (fiul filozofului Constantin Noica), care acum se află în România. Am aflat că s-a călugărit şi acum se numeşte Mariam. Mama sa, Maria Vicol, a constituit un sprijin moral pentru mine ani în şir, chiar dacă nu m-a cunoscut decât din convorbirile telefonice. Este o persoană deosebită, care şi-a dedicat viaţa pentru a-şi ajuta semenii. Ştia că nu pot să merg singură la biserică. Am rămas uimită când am aflat de la colegi că ea merge zilnic şi se roagă şi pentru mine. Am mai aflat şi de Rada că mă pomeneşte în rugăciunile ei. Această apropiere sufletească îmi dă forţa să rezist.

Pe data de 6 decembrie 1988, după ce m-am săturat cu tot felul de preparate din carne (pârjoale, drob), de la bufetul institutului unde lucram (eram foarte pofticioasă), am luat hotărârea să ţin regim. Aveam 56 kg la o înălţime de 1,57 m. De fapt, atunci am atins cota maximă de greutate. În general, aveam 48-50 kg.

Iată în ce a constat acest regim, recomandat de Rada:

• Dimineaţa: 1 l apă distilată (elimină sărurile) băut treptat şi 2-3 linguri orez integral crud (dezintoxică).

• După ora 12: suc de legume şi fructe (până la 1 l) sau: citronadă din apă distilată cu polen, miere, lămâie; ceai sau macerat de urzici în apă distilată.

• La ora 5, când ajungeam acasă de la serviciu: ceai de păpădie înainte de masă, 150-200 g grâu încolţit sau terci de grâu încolţit cu mere, 3-4 nuci, miere.

• Cu 2-3 h înainte de culcare: salată de legume cu lămâie şi nucă, fără ulei; fulgi de ovăz; seminţe crude de dovleac sau floarea-soarelui. Fructe: mere, pere, până la 1 kg/zi. Ca lichide: macerat de cătină sau măceşe în apă distilată; ceai de muşeţel, busuioc, coada-calului, coada-şoricelului, după preferinţă.

Concomitent, mi-am pus varză (zdrobită cu sticla) pe gât, după care m-am legat cu o faşă. Am repetat operaţiunea în fiecare seară, pentru a elimina toxinele.

Pentru lipsa de Ca, am luat coajă de ou pisată cu lămâie, miere şi măr. În prima săptămână, am constatat că pot să stau pe vine fără să mă sprijin, ceea ce nu puteam înainte, şi mă mişcam mai uşor. Dar nu puteam să dorm, deoarece trebuia să merg de 2-3 ori pe noapte la WC. Aşa că după 5 zile am introdus în regim orez fiert cu mărar sau suc de fructe şi am reuşit să-mi reglez stomacul. Trebuia să fac şi clisme, dar nu am reuşit. Aceasta sigur a îngreunat procesul de vindecare. Nu ştiu dacă orezul mi-a făcut bine, pentru că n-a apărut vreo minune, dar arătam foarte bine la faţă. Prietenele, rudele, care la început au manifestat rezerve cu privire la regim, îmi spuneau că parcă înfloresc, deşi slăbeam, şi m-au încurajat să continuu regimul. Aşa am continuat 45 zile, timp în care am slăbit 16 kg. Am aflat că este bine că am slăbit. S-a dovedit că organismul are capacitatea necesară să lupte cu boala. Pe 20 ianuarie 1989, am introdus în regim produse lactate crude. După 10 zile, m-am dus din nou la Valeriu Popa şi de data aceasta a acceptat să se ocupe de mine.

Dl Ciocoiu, coleg de facultate şi prieten comun al fratelui meu şi al lui Valeriu Popa, a avut o influenţă benefică asupra vieţii mele.

Acest om fin, cu suflet ales, impresionat de zbuciumul meu, a intervenit pe lângă Valeriu Popa, rugându-l să mă sprijine în lupta mea cu boala.

Cam din aceeaşi perioadă de când am intrat în legătură cu dl Valeriu Popa datează şi intrarea dnei Teodosia Tudor – Tania (cum o cunosc cei apropiaţi) în arena luptei contra celor mai necruţătoare boli. Dna Tudor (cum era numită de noi) s-a dus la el cu o fotografie pentru investigarea fratelui ei care era bolnav, deşi nici ea nu se simţea bine. Necazul ei a început cu un rest de măsea neidentificat care îi dădea o stare de rău. La controlul medical efectuat i s-a pus diagnosticul de sinuzită şi a fost propusă pentru operaţie. În timp ce o opera, a început cutremurul din 1977, s-a stins lumina, ce i s-a făcut nu se ştie, dar obrazul i s-a umflat brusc, iar medicul s-a speriat şi a fugit. Mai târziu, fiindu-i rău, s-a dus la un control medical la care s-a bănuit că are hepatită. S-a prezentat şi la Valeriu Popa, care i-a spus: „Nu aveţi nimic cu ficatul, ci cu ochiul drept, dar este prea târziu, au trecut deja 2 ani”. Apoi a urcat o treaptă şi s-a întors, întrebând-o: „Nu vreţi să lucraţi cu mine? Fără bani”. Iată şi răspunsul: „Onoarea soţului meu n-o vând pe bani”. A doua zi, când s-a dus din nou, Valeriu Popa, la un moment dat, a cerut: „Vreau să scrie cineva cu litere majuscule. Pe dumneavoastră vă rog să scrieţi”. Şi a arătat spre dânsa. Într-adevăr, nu se putea alegere mai bună, deoarece are un scris foarte clar şi frumos. În ziua următoare, dna Tudor l-a întrebat: „Îmi permiteţi să dau lămuriri celor de aici?”. Valeriu Popa i-a răspuns: „Tu ştii mai bine decât mine”.

Din anul 1989 a devenit cea mai fidelă colaboratoare a lui Valeriu Popa. Venea în fiecare zi, cu punctualitate, la ora 8 şi pleca pe la orele 20-21, fără să mănânce sau să bea apă. I se părea un sacrilegiu să mănânce sau să bea în faţa celor care posteau. Până venea el în parc, dna Tudor ţinea conferinţe despre sănătate. Spunea că vorbele îi veneau automat în minte, de parcă cineva i le şoptea, aşa că nu i-a fost greu. Să fi fost telepatie cu Valeriu Popa, sau ce se întâmpla? Când apărea, Valeriu Popa stătea în parc cu pacienţii care aşteptaseră până atunci nerăbdători, punea diagnosticul la fiecare, iar ea stătea într-o cămăruţă, la un birou, să dea tratamentul şi să lămurească oamenii. Nu comunicau între ei. Camera nu era încălzită iarna, dar nu am auzit-o să se plângă. Când ploua, ţinea conferinţele despre sănătate sub umbrelele alăturate ale oamenilor care se aflau în parc. Am întrebat-o de unde ştia să răspundă varietăţii de întrebări pe care i le puneau zeci de oameni. Mi-a spus că ştia pur şi simplu. Citise doar puţinele cărţi care existau în perioada aceea, iar Valeriu Popa nu o şcolarizase. Se pare că a fost un înger trimis să ne ajute, fiind clar că are o misiune de îndeplinit. Era devotată cu tot sufletul celor aflaţi în suferinţă şi nu ştiu câţi şi-au dat seama câte sacrificii a trebuit să facă. Avea şi dânsa familie, cu doi copii lăsaţi în grija fratelui şi a surorii. Nu s-a mai dus în parc cu 3 luni înainte de a muri Valeriu Popa. Curând după moartea lui l-a visat – îi spunea că misiunea ei nu s-a terminat, trebuie să mai aştepte. Ani în şir a stat în mijlocul oamenilor, iar acum mi-am dat seama că cel mai tare o apăsa singurătatea.

Am reîntâlnit-o după apariţia ediţiei a VII-a a cărţii, în luna mai 2003. M-a recunoscut imediat, nu numai pe mine, dar şi pe soţul meu, care m-a însoţit rar la aceste prelegeri de sănătate, el mergând cu mine mai mult acasă la Valeriu Popa. Din discuţia cu dna Tudor am tras concluzia că are calităţi parapsihologice. Cum am intrat pe uşă mi-a spus că m-a văzut venind. M-am mirat, deoarece pe unde am venit nu avea posibilitatea să mă vadă. M-a lămurit că m-a văzut prin alte coordonate. Mi-a mărturisit că are venerabila vârstă de 79 ani, dar am fost uimită de inteligenţa cu care vorbea şi memoria pe care rar o poate avea cineva la o asemenea vârstă. Deşi avea probleme cu vederea, împreună cu fratele ei, cu care îşi împărţea necazurile şi bucuriile, îmi studia cartea şi, dorind să mă ajute, mi-a oferit cu multă afecţiune o parte din materialul pe care îl avea încă din perioada când lucra cu „Nenea Omul” (după cum îl numeşte autorul Ovidiu Harbădă). Toată conversaţia pe care am purtat-o era presărată cu citatele lui Valeriu Popa. De altfel, chiar prima frază cu care a început conversaţia conţinea un astfel de citat. Din modul cum discuta, îţi dădeai seama de respectul fără margini pe care l-a avut faţă de el. După scoaterea unui ciclu de încă 7 ediţii ale cărţii, perioadă în care m-am bucurat de afecţiunea dăruită şi conversaţiile avute cu dânsa, la sosirea dintr-o lungă călătorie făcută în SUA, am aflat cu regret că nu mai este, în locuinţa ei găsind instalată o firmă. Cred că a fost întâmpinată de Valeriu Popa pe alte coordonate. La tot binele pe care l-au făcut în lumea aceasta în mod sigur amândoi vor avea parte de pace şi linişte sufletească.

Împrejurările vieţii au făcut ca Ovidiu Harbădă să-l cunoască foarte bine pe Valeriu Popa sub îndrumarea căruia a scris cartea De vorbă cu Valeriu Popa – Despre sănătate şi viaţă. Şi eu, şi Ovidiu am avut aceeaşi chemare lăuntrică de a scrie despre realizările lui „Nenea Omul”, cam în acelaşi interval de timp, deoarece cărţile scrise de noi au apărut la date apropiate (1997-1998). Când am început să citesc cartea De vorbă cu Valeriu Popa am fost deosebit de plăcut impresionată. Este o carte plină de profunzimea înţelepciunii lui Valeriu Popa, de citate ale vorbelor lui, scrisă de autor cu multă sinceritate şi afecţiune faţă de mentor. Mai deschid uneori cartea şi citirea unor pasaje îmi trezeşte amintiri despre convorbirile cu terapeutul din Parcul 23 August. Îi mulţumesc lui Ovidiu pentru ceea ce ne-a oferit. La scrierea acestei cărţi şi-au adus contribuţia benefică şi persoane vindecate de boli grave cu ajutorul lui Valeriu Popa.

La întâlnirile cu terapeutul existau şi unele persoane neîncrezătoare. Pentru ca pacienţii să vadă clar care erau organele bolnave, Valeriu Popa a folosit o perioadă un aparat de detectare electronică a câmpului bioelectric (un mic traductor cu un beculeţ roşu – led), care se aprindea sau pâlpâia (în funcţie de gravitatea bolii), în dreptul organului bolnav. La mine a stat aprins continuu în dreptul tiroidei şi ficatului şi pâlpâia (boală în devenire) la rinichiul drept, sânul drept, ovarul stâng.

Apoi am început succesiv o serie de regimuri recomandate de Valeriu Popa, în cure de 45 zile, pentru: hiperaciditate, defecţiuni sangvine, boli renale, anemie, cancer, paralizie, boli de ochi, leuconevraxită, reumatism, artrite, artroze (sunt descrise într-un capitol special). Mi-a cerut date despre grupa sangvină, zodie şi locul naşterii, ceea ce mă face să cred că în tratament a ţinut cont de acestea, dar nu ştiu ceva concret. Oricum, la legume, am avut restricţie pe o anumită perioadă doar la cartof şi roşie, în rest nu am avut restricţii speciale legate de alimentaţie în funcţie de grupa sangvină. Regimul de hiperaciditate a fost primul regim pe care l-am început 1a 1 februarie 1989 şi l-am repetat în octombrie 1990, deoarece, suferind o intervenţie chirurgicală, a trebuit ca timp 3 zile să urmez preventiv un tratament cu antibiotic (Ampicilină), care a produs aciditate. De altfel, acesta a fost singurul medicament luat pe toată perioada regimului, şi intenţionez să nu mai iau toată viaţa medicamente. Atunci am slăbit 3 kg (aveam 40 kg). În aceste regimuri, sunt interzise anumite alimente, chiar legume, regimul devenind o formulă de medicament.

Au început treptat crize la organele bolnave. Nu m-am speriat şi am aşteptat liniştită ca regimul şi ceaiurile de plante să acţioneze. Am folosit comprese cu frunze de varză pe cap, sâni, la mijloc, pe tălpi. Am făcut împachetări de la mijloc în jos cu decoct de paie de ovăz. Mai întâi am avut o criză de hiperaciditate, apoi o criză hemoroidală cu hemoragie, o criză de ficat cu vărsături şi vertijuri, o criză de rinichi, fiecare cu o durată de la 2 săptămâni la 3 luni. Criza de plămâni m-a ţinut aproape 1 an. Crizele de tuse se înteţeau în mediu cu fum de ţigară (octombrie 1991 – octombrie 1992).

Pentru criza de ficat, hiperaciditate şi hemoroizi, am avut următorul program:

• Dimineaţa: beam un ceai, decoct de tătăneasă, apoi adăugam planta coada-calului (infuzie) pentru stomac sau beam un ceai depurativ pentru ficat, sau ceai de urzici, apoi beam suc de legume, luam o linguriţă de polen, miere cu apilarnil şi mâncam grâu încolţit cu miere şi nuci.

• Prânz: ceai de ţintaură sau gălbenele pentru ficat (15.02.–1.03.1989); supă de legume; salată verde.

• Seara: ceai de coada-calului sau urzici, muşeţel, antihemoroidal, busuioc; apilarnil; portocale sau măr. Pentru eliminarea paraziţilor intestinali, am luat zilnic 50 de seminţe de dovleac, de 3 ori/zi, cu ceai de cimbrişor seara, timp de 15 zile, pauză – 7 zile. L-am repetat de 4 ori. Numărul de seminţe se stabileşte în funcţie de vârstă (10-20 la copii, 30-50 la adulţi). Greutatea s-a menţinut la 39 kg.

Pentru a fi sigură că nu fac vreo greşeală şi la îndemnul lui Valeriu Popa, care, în general, refuza să răspundă la întrebările mele, îndemnându-mă să aflu singură răspunsul, am citit foarte multe cărţi naturiste: Bioterapia (Geiculescu), Waerland, Medicina naturistă (Pavel Chirilă), Stăpânirea de sine (Emile Coué) etc. Această duritate a lui a fost necesară pentru formarea noastră, pentru a învăţa să ne autovindecăm. Din sfaturile lui, am ajuns la concluzia că o mare importanţă în îmbolnăviri o are psihicul, ceea ce facem şi ceea ce gândim. Am să dau două exemple. Venise la el o fată tânără, frumoasă, pentru a-i cere ajutorul. Valeriu i-a spus: „Dacă nu te împaci imediat cu sora ta, dacă nu o ierţi, ai să mori”. Ea i-a răspuns: „Sunt supărată pe ea până la moarte”. După scurt timp, când m-am dus din nou la el, am aflat că fata a murit. Sora ei îi luase logodnicul şi fata nu a vrut s-o ierte. Când m-am dus prima dată la el, a consultat o tânără şi i-a spus că are rinichiul şi ficatul afectate. A întrebat-o: „De ce te superi aşa de tare pe cei din jur? Aceasta este cauza îmbolnăvirii”.

În ceea ce priveşte durerea în muşchi pe care o am la mers, Valeriu Popa a pus-o pe seama lipsei de calciu. Pe lângă coaja de ou amestecată cu măr, mi-a recomandat să fac punctaj cu tinctură de iod în 3 puncte (sub ambele clavicule şi pe mijlocul pieptului, deasupra sânilor). Pentru tiroidă, am făcut punctaj cu tinctură de iod în 2 puncte. Se face punctaj sub clavicula din dreapta şi în dreptul încheieturii mâinii din partea stângă. Se punctează până rămâne pată galbenă (atunci organismul s-a saturat cu iod). Semnele de punctaj au mărimea unei monezi. Apoi se face pauză 10 zile şi se reia. Punctajul l-am făcut şi cu macerat de nuci sălbatice în ţiţei. Nodulul tiroidian şi guşa au dispărut destul de repede, la fel şi tahicardia. Pentru rinichi, pe lângă regim, am băut ceai din plantele coada-calului, urzică, merişor.

În luna martie 1989, am început cura de ulei şi mălai pentru îndepărtarea microbilor. Se procedează astfel: se freacă uleiul în gură (1 lingură ulei) timp de 15-20 min. Devine o pastă albă, care se scuipă în WC. Se trage bine apa, uleiul devenind foarte toxic. Apoi se ia 1 lingură mălai, care se freacă în gură 10 min., se scuipă la fel, şi se clăteşte bine gura cu apă sărată, care se scuipă. Tot atunci (12 martie 1989), am început o cură de aloe şi ţiţei brut, din locul în care m-am născut. Am avut unele dubii, ştiind că hidrocarburile (din ţiţei) sunt cancerigene, iar eu aveam precancer la sân. Apoi m-am gândit că şi tatăl meu a urmat o cură cu petrol dublu rafinat şi s-a vindecat de ciroză uscată. Am prins curaj şi i-am urmat sfaturile lui Valeriu Popa. Am amestecat 1 linguriţă ţiţei + 1 linguriţă pătrunjel + 3 cm frunză de aloe veche de 3 ani, tăiată mărunt. Pe 20 iunie am făcut pauză (după 103 zile de tratament), iar pe 10 iulie am reluat cura. Am făcut aceasta până am terminat ½ l ţiţei. Vreau să mai relatez unele fenomene referitoare la comunicarea mea cu natura. În fiecare dimineaţă tăiam cu foarfeca 3 cm de frunză de aloe. La un moment dat, am văzut clar, când m-am apropiat cu foarfeca, că planta s-a retras. N-am mai tăiat şi m-am dus la Valeriu Popa. Mi-a zis că nu mai este nevoie să iau aloe (nu i-am spus de retragerea plantei). Oare a acceptat planta tăierea doar atâta timp cât am avut nevoie? La începutul perioadei de dezintoxicare, Valeriu Popa mă accepta greu pe lângă el. Trebuia să insist să mă consulte. Atunci nu am înţeles şi m-am supărat. Mai târziu, după vreo 2 ani, eram prima pe care o consulta şi dădea chiar mâna cu mine. Atunci am înţeles că simţea toxicitatea mea. După un timp, nici eu nu mai suportam toxicitatea celor din jur. Odată eram în sala Teatrului de Vară din parc, împreună cu dna Tudor (ajutorul lui Valeriu Popa) alături de mulţi bolnavi care aşteptau să vină Valeriu Popa. Aveam senzaţia de sufocare şi apoi am început să tuşesc continuu. Dna Tudor mi-a spus că nu trebuia să vin dacă sunt atât de răcită. Am ieşit afară şi m-am liniştit. Cauza era toxicitatea celor din jur. Aşa s-a întâmplat şi cu florile. La început, nu mi se prindeau, se uscau. Nu au rezistat decât florile pe care le aveam de mulţi ani de la mama. Acum mi se prind toate florile şi am în apartament foarte multe ghivece cu flori.

Concomitent, deoarece toată dantura era în neregulă, am început un tratament şi la dentist. Dentistul mi-a spus că trebuie mai întâi rezolvată parodontoza şi mi-a propus medicamentul Proneuril, spunând că nu este toxic. Dar, după prima injecţie, am avut dureri de cap. Doctorul mi-a făcut testul subcutanat, şi mi s-a înroşit locul, semn că medicamentul nu era inofensiv. Am renunţat să-l mai iau. Parodontoza a dispărut (datorită consumului de alimente tari, curei de aloe şi ulei etc.), chiar după primele luni de regim. Am aflat că există o strânsă legătură între dantură şi organe, fiecare dinte având corespondenţă cu un organ. Din acel an nu am mai avut nici o problemă cu dantura. În luna aprilie 1989, am început cura de ceai de merişor + 30 picături/zi ulei de coriandru (3 sticluţe) pentru rezolvarea colibacilozei. Cura a ţinut 64 de zile, până pe 9 iunie 1989. În toată această perioadă, am avut o greutate în jur de 39 kg.

Începând cu luna mai, am ţinut o cură de dezintoxicare cu apă distilată, timp de 45 de zile. Dimineaţa nu mâncam nimic şi beam 1-2 l apă distilată. După-amiază, mâncam ceva uşor, de regim. Nu este cea mai bună metodă de dezintoxicare, dar eu nu puteam să dorm dacă nu aveam ceva în stomac şi nu voiam să mai slăbesc. În fiecare an, timp de 8 ani, am repetat această cură (1 dată/an), pentru a mai elimina din sărurile acumulate. În timpul curelor cu apă distilată, mai ales în primele 2 săptămâni, apar senzaţii neplăcute, datorită eliminării de toxine. La unele cure aveam ameţeli când aplecam capul, la altele, spasme musculare, în special la mâini, dar după câteva zile dispăreau şi apoi mă simţeam excelent. Chiar mersul îmi devenea mult mai uşor. De atunci, nu am mai avut dureri de spate, mi-a dispărut spondiloza cervicală. Pentru aceasta fac în fiecare dimineaţă exerciţii de gimnastică, respiraţie yoga şi masaj pe spate cu un baston de lemn.

Pe 5 iulie 1989, am observat începutul unei crize de rinichi. Nu puteam să merg nicăieri, deoarece trebuia să mă duc des la WC. Aceasta a durat o perioadă lungă de timp. Pentru rinichi, Valeriu Popa mi-a recomandat ceai de coada-calului + urzică + merişor. Am luat ginseng, propolis timp de 25 zile. Am folosit şi cataplasme cu foi de varză pe ochi, pe piept, în zona lombară.

În luna august 1989, am plecat în concediu la mare şi la munte (la Voineasa). M-am simţit foarte bine. La munte am ţinut regim, mâncam mult pătrunjel (cred că era sălbatic), am urcat zilnic şi am coborât foarte multe scări, am făcut gimnastică medicală, băi de plante şi masaj general, iar spre sfârşitul perioadei chiar am început să mă îngraş. Îmi revenisem aşa de bine, că ajunsesem să urc şi să cobor scările fără să mă ţin de bară. Mă simţeam aproape vindecată. Dar îmi ieşiseră la gât 2 noduli. Când m-am întors în Bucureşti, Valeriu Popa mi-a spus că se datorează faptului că elimin toxine şi mi-a recomandat să fac gargară cu ceai de pătrunjel sălbatic. Nu am găsit pătrunjel sălbatic şi atunci am făcut punctaj cu macerat de nuci sălbatice (10 nuci) în ţiţei şi am ţinut comprese cu frunze de varză zdrobite cu sticla. Nodulii au început să dea înapoi după o lungă perioadă de timp. La două săptămâni după revenirea la serviciu, am început să mă simt la fel de rău ca înainte de concediu. Pe vremea aceea eram inginer la Oficiul de Calcul din cadrul GTDEE şi stăteam cam 8 h pe scaun în faţa calculatorului. Nici mişcare nu am prea făcut, serviciul fiind aproape de casă.

Pe 15 octombrie 1989, Valeriu Popa mi-a introdus un regim în care zilnic, dimineaţa, beam 1 l suc de legume şi mere în anumite proporţii (este descris la „Scleroza în plăci”), iar la prânz şi seara mâncam grâu încolţit (cam 150-200 g) cu mere sau pere şi nuci. Am făcut 18 băi cu paie de ovăz. În primele 2 săptămâni, m-am îngrăşat cu 6 kg (45 kg), probabil mi-am recuperat vitaminele lipsă din organism, dar apoi nu s-a mai produs nici o schimbare. Acest regim l-a recomandat multor pacienţi cu scleroză în plăci, care s-au vindecat total. Chiar eu am văzut cazuri vindecate. Dar pe mine nu m-a ajutat. După vreo două luni de regim, a început să mă doară o mână, încât nu mai puteam să dorm noaptea. Când m-am dus la control, fără să spun nimic, Valeriu s-a uitat fix la mine şi a spus că acest regim nu mi se potriveşte. Pe 19 ianuarie 1990, mi-a recomandat un regim împotriva artritei şi artrozei, cu lactate, zeamă de carne. Am urmat apoi un regim pentru boli renale cu proteine (brânză, supe de carne). Tot atunci, mi s-a întâmplat ceva care m-a mirat. M-a rugat să vorbesc pacienţilor despre mine. Sinceră cum sunt, aveam de gând să spun multe. Am auzit vocea lui V. Popa, spunând tare: „Nu spune tot, nu spune tot”. M-am uitat la el, dar mă privea liniştit. Am întrebat apoi pe cineva care stătea lângă el dacă mi-a vorbit. Mi-a spus că l-a studiat chiar în timp ce vorbeam, ca să-i vadă reacţia, şi nu a deschis gura. Mi-am dat seama că a folosit telepatia. Era a doua oară când mi se întâmpla ceva de genul acesta. Odată, a venit acasă la noi un prieten în vizită. Eram cu spatele la el când am auzit ceva neplăcut la adresa mea. I-am reproşat şi el mi-a spus că i-am captat gândul, că nu a deschis gura. A fost mirat.

Valeriu Popa încerca mereu să mă încurajeze să merg mai departe cu dezintoxicarea. Odată, după revoluţie, Valeriu Popa mi-a spus că evoluţia bolii mele este urmărită de persoane importante. L-am întrebat: „De cine?”. „De cineva de sus.” Au început toţi să râdă şi unul a spus: „De Securitate”. Într-adevăr, pe parcursul vieţii mele am avut neplăceri cauzate de Securitate.

În luna mai 1990, am făcut din nou cură de dezintoxicare cu apă distilată. Dimineaţa beam 2 l apă distilată, iar după-masă consumam lactate, cereale, supe de carne. Mi-au apărut două eczeme cu mâncărimi: la mâna dreaptă, în scobitura dintre degetul mare şi arătător (meridian al ficatului), iar la mâna stângă, între degetul mic şi inelar, pe faţa mâinii. Mai târziu, am constatat că aceste eczeme îmi apar atunci când supăr ficatul (prin alimentaţie, folosind detergenţi, prin stres). Totodată, mi-au apărut spasme musculare de la descărcări de toxine.

La 1 iunie 1990, am început un regim împotriva defecţiunilor sangvine şi a doua cură pentru paraziţi intestinali. Din 5 iunie, am repetat aplicaţiile cu tinctură de iod şi iau coajă de ou pentru Ca. Aveam 43 kg. Am repetat băile cu paie de ovăz. După al doilea regim de hiperaciditate, pe 8 decembrie am început regim împotriva bolilor renale şi am băut ceai de merişor + urzici + coada-calului. Aveam 41 kg.

De pe 24 februarie 1991, am ţinut regim împotriva reumatismului, pe care l-am repetat până pe 10 iunie 1991. Mi-a reapărut eczema la mână. La comprese cu varză a dat înapoi. Pentru convingerea mea, am făcut un calcul să văd dacă regimul de reumatism şi scleroză în plăci îmi acoperă necesarul de vitamine şi minerale. Am constatat că mi-l acoperea. Am rămas uimită că sucul recomandat de Valeriu Popa acoperea fix nevoile organismului. I-am dat dnei Tudor tabelul făcut de mine pentru a i-l arăta lui Valeriu Popa. Am aflat că acesta s-a enervat şi a spus că-l verific.

La 10 iunie 1991 am început regim împotriva anemiei. Mi-a recomandat să mănânc spanac mai mult. La observaţia mea că spanacul mă decalcifiază, mi-a spus că mai gravă este anemia. Într-adevăr, a trebuit să repet regimul în luna mai 1992. Atunci m-am îngrăşat cu 1 kg, mi s-a schimbat culoarea unghiilor. Am început să merg mai bine şi mi-au mai dispărut pungile de sub ochi. Fac băi cu paie de ovăz.

Din 25 iulie 1991, am ţinut regim împotriva cancerului, pe care l-am repetat de la 5 noiembrie 1991. Valeriu mi-a permis să mănânc pâine de secară şi roşii fierte, care îmi fuseseră interzise până atunci. Am făcut câteva băi cu paie de ovăz, am aplicat foi de varză, am făcut punctaj cu macerat de nuci sălbatice în ţiţei pentru Ca şi noduli la gât. Valeriu afirma că maceratul de nuci sălbatice are mai mult iod decât tinctura de iod.

În octombrie 1991, fac un fel de gripă cu frisoane, cu tuse întâi uscată, apoi cu expectoraţie, care continuă până în iulie 1992. Acum ştiu că a fost eliminare de toxine prin plămâni. Am băut tot felul de ceaiuri pentru tuse, am făcut permanent cura de ulei cu mălai. Criza devine acută la contactul cu fum de ţigară. Fac gimnastică în fiecare dimineaţă. Criza a început să dispară în martie.

Din decembrie 1991, ţin regim împotriva paraliziei. Introduc puţină slănină de porc (bucăţi mici cât unghia), dar am, timp de o săptămână, stări de vomă. Apare criză la picioare, cu dureri în muşchi, blocaj la mers.

În februarie 1992, încep regimul pentru ochi. De la început dispare criza la picioare, poate datorită introducerii uleiului de măsline. Mănânc în continuare slănină, iau praf de glucoză, acresc salata cu zeamă de varză, introduc cartoful fiert şi copt. Până atunci nu mi s-a permis cartoful sub nici o formă.

Din martie 1992, ţin regim de aciditate în urma căruia slăbesc 2 kg. Am 41 kg.

După regimul de anemie din mai, se diminuează tusea, devine expectorantă.

În iunie, ţin regimul de leuconevraxită, iau ginsavit, glucoză praf şi îmi îngrijesc în continuare tusea. Continuu punctajul cu macerat de nuci în ţiţei pentru nodulii de la gât şi în 3 puncte pentru lipsa de calciu. Fac băi cu paie de ovăz. Fac cura de ulei cu mălai, gimnastică dimineaţa. Cu mersul este la fel de bine ca la regimul pentru anemie şi cel pentru ochi. După ce am terminat regimul de leuconevraxită, nu am mai ţinut nici un regim, dar am mâncat numai alimente sănătoase. Mi-a dispărut tusea. De la 1 octombrie, de când am consumat struguri şi fagure de miere, am început să mă îngraş până la 45 kg. Am introdus în alimentaţie făina de grâu integrală şi untul de ţară. Continui punctajul cu macerat de nuci în ţiţei pentru nodulii de la gât şi calciu, precum şi comprese cu varză la gât.

Am început câteva şedinţe bioenergetice cu o persoană compatibilă cu mine (a măsurat compatibilitatea cu ansa), ing. Dan Constantinescu. Fiind de o deosebită nobleţe sufletească, cu credinţă şi împărtăşind principiul lui Valeriu Popa, de a nu primi nimic în schimbul ajutorului dat, m-a ajutat să ies din mai multe crize. La prima şedinţă a găsit perturbaţii 60% la creierul mic în partea stângă (acolo aveam des dureri) şi la coloană, zona lombară, 80%. A deschis două chakre (coloană jos şi inimă), care erau închise. La fiecare şedinţă, remediază aura cu 20%. A îndepărtat de la pat (la cap şi picioare) forţele telurice. A adus sistemul imunitar de la 75% la 100%, Ca de la 60% la 100%, nodulii de la gât pe dreapta 20%, stânga 40%, a acţionat asupra ochilor şi asupra circulaţiei de la picioare. La a treia şedinţă, a apărut în jurul lui Dan Constantinescu o lumină albă, ca o ceaţă, care a dispărut când nu s-a mai concentrat. La a patra şedinţă, mi-a spus că chakra de deasupra capului are deschiderea de 85%, nu mai absorb energie de compensare şi pot ceda şi eu energie la alţii (mi-a măsurat 5 câmpuri). Nodulul de la gât, din dreapta, a dispărut şi văd mai bine. M-am îngrăşat cu 4 kg. Am 48,5 kg, dar nu mă simt bine cu picioarele. Urc greu, nu am echilibru, sunt depresivă, speriată.

În luna februarie 1993, nu mă simt bine. În somn, am un vis în care constat că mi-a dispărut icoana din cameră. M-am speriat. Într-adevăr, în ziua următoare, în timp ce spălam geamurile, am constatat că mi s-a deformat degetul inelar (s-a curbat foarte puţin) de la mâna dreaptă. Mi-a apărut eczema de la mână. În martie 1993, Dan Constantinescu mi-a făcut o şedinţă în care am simţit bine vibraţiile energetice. Mi-am mai revenit cu mersul, dar mâna a rămas deformată. Am ţinut cura de apă distilată de 45 zile, cu masa de seară, şi am slăbit 1 kg. A dispărut nodulul de la gât din partea stângă.

O prietenă, Marcela Hariton, specialistă în presopunctura în tălpi, mi-a făcut 20 şedinţe de masaj în talpă. Mi-au apărut o durere şi un mic nodul în punctul de echilibru. După aceea, ori de câte ori făceam masaj în acel punct, mă durea. De altfel, nici acum nu stau bine cu echilibrul. Durerea a mai apărut şi în alte puncte corespondente pentru: piept, tiroidă, paratiroidă, dar, pe măsură ce m-am vindecat, a dispărut.

Din anul 1993, nu am mai ţinut un regim anume, dar am continuat cu o alimentaţie sănătoasă, bazată pe: cereale, grâu încolţit, ulei presat la rece (de măsline, porumb, floarea-soarelui procurat direct din fabrică), brânză dulce de vacă, lapte nefiert, zer, smântână, unt de casă, legume fierte şi crude, supe şi ciorbe de carne (carnea opărită bine înainte nu am consumat-o), foarte puţină sare de mare, miere, verdeţuri, seminţe de dovleac, floarea-soarelui, fructe, icre. Fără: băuturi alcoolice tari (numai câte puţin vin de ţară făcut fără zahăr), produse fermentate (numai puţin borş sau zeamă de varză), murături, condimente iuţi (numai puţine boabe de piper puse întregi), carne (după 7 ani de regim am introdus peştele cu carnea albă: şalău, cod etc.), zahăr, sare, conserve, coloranţi sintetici, oţet alimentar (după ciclul de 7 ani am introdus foarte puţin oţet natural de fructe), vinete şi ciuperci (sunt toxice). Uleiul nu l-am fiert (la temperaturi ridicate devine toxic), l-am adăugat în farfurie. Foarte important: la tot ce am consumat fiert, am adăugat crudităţi. Castronul de salată nu mi-a lipsit de la masă. Deoarece dimineaţa se elimină toxinele, masa o iau după ora 9, după ce beau o cană de ceai de plante sau iau o masă de fructe. De 2 ori/săptămână ţin post, iar în restul zilelor, dimineaţa consum brânză de vaci cu fulgi de cereale, grâu încolţit sau combinaţii cu legume. La prânz, nu-mi lipsesc supa (conţine multe săruri minerale), salata de crudităţi, iar al doilea fel, legume fierte cu uleiul pus la sfârşit în farfurie, orez fiert în diferite combinaţii etc. În general, seara mănânc puţin şi nu mai târziu de ora 19. La o vizită făcută în parcul „23 August”, Valeriu Popa le-a spus celor din jur, referitor la mine: „Priviţi-o, am scos-o din groapă”. Mi-am dat seama atunci de tot binele pe care mi l-a făcut şi mi-a părut rău că nu este ajutat măcar cu o cameră unde să primească pacienţii. A avut două posibilităţi: în holul blocului, apoi în parc, la Teatrul de Vară, unde pacienţii dădeau o mică sumă pentru chiria localului, dar nu lui V. Popa, ci direct în mâna celui care administra teatrul, dar şi această posibilitate i s-a luat.

În luna mai 1993, i-am făcut o ultimă vizită lui Valeriu Popa. L-am găsit schimbat, foarte nervos din cauza morţii soţiei. Ţinea foarte mult la familie. Chiar nouă ne spunea odată: „Familia este totul”. L-am rugat să-mi spună ce crede despre boala mea, deoarece nu cred că am să mai pot veni. Mă gândeam să nu-l solicit prea mult pe soţul meu cu aceste drumuri, eu neavând curajul să merg fără însoţitor (a devenit şi o dependenţă). Mi-a spus că a fost o toxicitate ajunsă până la nivelul sistemului nervos, că învelişul mielinizat al nervului a fost doar afectat (nu lezat), dar nu am să scap niciodată de boală pentru că mă supăr din cauza celor din jurul meu (se creează toxicitate prin vărsarea adrenalinei în sânge, iar sistemul imunitar, care, pe lângă faptul că generează anticorpi, reprezintă şi un cumul de stări sufleteşti, este primul afectat). Mi-a recomandat să elimin gândurile negre (dacă intri în rezonanţă cu ele, poate fi străpuns câmpul energetic), să citesc cât mai multe cărţi de sănătate şi să fac 8 h/zi gimnastică (dar eu, lucrând pe calculator, stau 8 h pe scaun). Spunea că, de acum, el le recomandă pacienţilor lui urinoterapia.

Mi-a cerut să apar pe o casetă video, dar l-am refuzat, gândindu-mă că şi altcineva se poate uita la mine şi nu mai voiam să fiu obiect de studiu, ca în spitale. Mi-a spus că organic sunt bine, dar să ţin regim o perioadă de până la 9 ani (să fie ca a doua naştere, între 7 şi 9 ani se perfecţionează organismul). Eu cred că am să păstrez acest gen de alimentaţie toată viaţa, poate cu unele îmbunătăţiri. Nu are rost să mă intoxic din nou. Dacă după o perioadă de până la 7 ani (de exemplu, 5 ani) de regim renunţi la el, pierzi tot ce ai făcut pentru sănătate şi trebuie să o iei de la început.

În noiembrie 1993, a venit la noi în institut un bioterapeut din Suceava, Liviu Popescu. A făcut 9 şedinţe de bioterapie în grup. Spunea că poate să ţină 4 cuţite lipite de frunte. Ne-a pus să facem rotiri lente de cap pe muzica lui Vangelis, şi, cu ochii închişi, să ne imaginăm că plutim şi că vedem figura Domnului Iisus sau, stând în picioare, să ne mişcăm ca o salcie cu mâinile sus şi să intrăm în lumea culorilor (curcubeului). La sfârşit, trebuia să sărim în două picioare şi să scuturăm mâinile. Ne uitam fix la icoana Domnului Isus pusă pe perete şi apoi închideam ochii şi vedeam câte ceva (eu am văzut 4 siluete galbene). Ne-a învăţat ce să facem în caz de deochi: picioarele puse unul peste altul, degetul mare şi mijlociu de la mână unite, privirea fixată pe ochiul pineal (în frunte) al celui care ne fixează. În caz de dureri de cap, se face încărcarea energetică cu palmele spre lumină, se mişcă palmele puse una în faţa alteia, comprimând şi decomprimând aerul, apoi se pune mâna dreaptă pe frunte şi stânga la ceafă. În caz de stres, se inspiră şi se expiră rostind numele lui Isus. După aceste şedinţe, mi s-a mai deblocat mijlocul, m-am mişcat mai uşor, dar nu s-a redresat deloc echilibrul.

În ceea ce mă priveşte, mi-a spus că trebuie să-mi scot din cap că sunt bolnavă, pentru că s-au făcut nişte conexiuni greşite în creier. A afirmat că nu mă poate ajuta cu echilibrul şi ochii.

În aprilie 1994, am fost la Maria Vârlan (bioterapeut din Basarabia), care mi-a spus că încă mai am afectate ficatul şi pancreasul, că încă mai am toxine în corp. M-a întrebat dacă am urmat un tratament cu Prednison. Am rămas uimită ca după atâţia ani de la tratamentul cu Prednison să mai rămână urme. Mi-a mai găsit reumatism, nevroză şi mi-a spus că am scleroză în plăci (cu aceasta nu am fost de acord). Mi-a spus că pot elimina toxinele în 15 şedinţe bioenergetice în decurs de 2 luni. Nu am făcut acele şedinţe de bioenergie, deoarece Valeriu Popa mi-a spus că pot lua unele particularităţi de la persoana care face transfer de energie. Aceasta este ca o transfuzie de sânge, în care trebuie să existe compatibilitate. Te poţi alege cu noi boli preluate prin transfer bioenergetic, se poate produce o transferare a bolii dintr-un organ în altul. Nu există vindecare decât prin suferinţă, care este calea spre perfecţionare (evoluţie spirituală), nu trebuie amânat destinul. Ceva din subconştientul meu îmi spune că diagnosticul pus de Valeriu Popa este cel corect, că totul se datorează marii toxicităţi din corpul meu şi că voi fi vindecată total atunci când voi putea învinge starea de stres care mă afectează cel mai mult. Dar totul va fi prin voia lui Dumnezeu. Este mult mai uşor să ţii regim decât să-ţi schimbi felul de a fi. De altfel, Valeriu Popa mi-a dat încredere prin faptul că mi-a făcut dovada că ştie lucruri despre mine pe care nimeni nu le cunoştea şi prin cazurile de boli foarte grave (cancer, scleroză în plăci, leucemie) pe care le-a vindecat. Am stat de vorbă cu persoanele respective, unele fiind chiar colegi de serviciu (de la CCAB: Neofit, cu cancer tiroidian, Rada Hacighianu cu cancer genital, Ene Petre care ducându-se pentru bronşectazie a aflat că are şi leucemie).

Zilnic, în parcul „23 August”, putea fi văzută o tânără, Viorica. Ea a rămas paralizată în urma unui şoc nervos, din cauza unui profesor din facultate. Căpătase şi strabism divergent. Valeriu Popa a vindecat-o. Am văzut-o în diferite etape de vindecare. Treptat, a început să poarte pantofi cu tocuri înalte, să alerge, şi-a îndreptat vorbirea. Am văzut-o chinuindu-se să coboare scările. Se ţinea cu amândouă mâinile de bară. I-a dispărut strabismul. Când am fost ultima oară la Valeriu Popa, ea avea mai mult de 9 ani de regim naturist şi el mi-a spus că Viorica urcă şi coboară scările normal. M-am bucurat mult pentru realizarea ei. A avut voinţă mai puternică decât a mea. A făcut tot ceea ce i-a cerut Valeriu, chiar şi posturi fără apă şi fără mâncare. Văzându-l zilnic pe Valeriu, îşi crease un fel de dependenţă faţă de el. Şi soţul ei, care era medic, venea uneori să-i ceară sfatul, în cazuri de boli mai deosebite.

M-a impresionat şi cazul unei tinere de o deosebită frumuseţe, fiica unei cunoştinţe, care nu putea avea copii. După ce a urmat indicaţiile lui Valeriu, a venit la consultaţie şi a aflat că va avea un copil. Toată lumea a felicitat-o. Mai târziu a născut un băiat.

Când eram la început de tratament, a venit la Valeriu, adusă pe braţe, fără voce, o bătrână trecută de 80 ani, cu cancer. Fusese scoasă din spital pentru a muri acasă. A urmat indicaţiile lui Valeriu şi şi-a revenit. Venea singură la consultaţie şi, văzând că eram deprimată, s-a apropiat de mine şi, cu o voce plină de vitalitate, mi-a povestit cazul ei şi mi-a spus să am încredere şi să urmez întocmai sfaturile care mi se vor da.

Îmi amintesc o întâmplare, în urma căreia chiar soţul meu, foarte sceptic la început în ceea ce priveşte acest regim, când a fost cu mine la o consultaţie, a trebuit să-şi schimbe părerea. Eram un grup destul de mare de oameni care ascultam ce ne citea V. Popa dintr-un ziar. În articol era vorba despre un grup de ţigani care au sărit gardul la crescătoria de păsări Glina, au furat carnea aruncată în curte (praful de oase se foloseşte la hrănirea păsărilor) şi au vândut-o. Ne-a atras atenţia să nu cumpărăm carnea de la ţigani, iar păsări să luăm de la ţară, dar cel mai bine este să nu consumăm carne. La un moment dat, s-a uitat fix la soţul meu, care se afla la oarecare distanţă de mine, şi a spus: „Uitaţi-vă la domnul de acolo! Acum zice în sinea lui: «Lasă că mă duc acasă, iau o friptană şi un pahar de vin»”. Apoi, s-a uitat la mine, şi mi-a zis: „Este soţul tău, nu-i aşa?”.

Lumea a început să murmure mirată. Apoi, Valeriu Popa l-a rugat pe soţul meu să vină în încăperea unde dădea consultaţii, a pus mâna pe el, a văzut că avea o energie compatibilă cu a mea şi l-a sfătuit să-mi facă masaj pe coloană, apăsând între vertebre. Soţul meu a fost mirat când V. Popa i-a spus, printre altele, că i se pune noaptea un cârcel la piciorul stâng şi că are o sensibilitate la stomac (cu mulţi ani în urmă, avusese ulcer). Ca să cunoşti asemenea amănunte, trebuie să fii supradotat. I-a recomandat să ţină şi el regim, dacă vrea să nu aibă mai târziu probleme cu picioarele. Soţul meu încă nu ţine regim, se simte bine, dar gătim de aşa manieră încât să dezvolte cât mai puţine toxine. El este de acord acum cu regimul meu şi mă ajută în gospodărie. Fiind inteligent şi având mult spirit practic, rezolvă o mulţime de probleme casnice. De altfel, facem un cuplu bun şi la serviciu, ne completăm reciproc în toate problemele. Împreună am realizat lucrări de calitate.

În martie 1995, am făcut cură de 45 zile cu apă distilată, cu o masă seara. Primele 2 săptămâni, am avut ameţeli puternice mai ales la mişcarea capului, din cauza eliminării toxinelor. Apoi m-am simţit bine.

În iunie 1995, toţi salariaţii din cadrul institutului am fost trimişi la un consult medical la Spitalul Colentina. În general, evit orice contact cu aparate care-mi pot introduce în corp curenţi suplimentari (tratamente cu biocurenţi, radiografii etc.). Dar, fiind forţată de împrejurări şi mânată de o oarecare curiozitate, am făcut capacitatea respiratorie, ecografia, electrocardiograma, ecocardiografia, radiografia pulmonară. Nu s-a văzut nici un organ bolnav, doar rahipleurită (fusesem răcită cu puţin timp înainte) şi o insuficienţă respiratorie (poate şi din cauza unei uşoare deviaţii de sept). Afectat serios a fost mijlocul. Mi s-a găsit „scolioză în C stânga” şi osteofite lombar laterale. Va trebui să fac o anumită gimnastică, băi de plante, masaj.

În aprilie 1996, am făcut o cură de apă distilată, în urma faptului că de Paşte am mâncat supă şi pilaf de curcan şi mi-a apărut o eczemă la mână. Am aflat mai târziu că acel curcan cumpărat era congelat de 2 ani. Această eczemă, urmată de stări gripale, cu guturai puternic, dureri de cap, umflarea pleoapelor şi tuse, mi-a apărut încă de două ori, la intervale de câteva luni, când am mai consumat supă de curcan (fără a consuma totuşi carnea). Presupun că s-a produs sensibilizarea ficatului.

În urma folosirii vaselor Zepter, mi-au dispărut 3 negi de pe deget.

În mai 1997, am avut curiozitatea de a vedea cum mai arată muşchii periferici şi să mă lămuresc definitiv dacă sufăr de scleroză în plăci. Am cerut să fac tomografia muşchilor şi a coloanei, dar medicul a insistat să vadă capul. Nu a găsit nimic în neregulă, iar doctorul neurolog a spus că în străinătate există o aparatură suficient de performantă care să vadă muşchii şi să mi se poată pune un diagnostic sigur. A precizat că neuropatia mea este strict periferică, nefiind lezat sistemul nervos central (inginereşte vorbind, traductorii picioarelor sunt defecţi – nu recepţionează la timp impulsurile nervoase). Neavând posibilitatea materială pentru investigaţii în străinătate, continui munca de cercetare în domeniul naturist.

Pe 27 mai 1997, am aflat de moartea lui Valeriu Popa. S-a născut la data de 4 iunie 1924 în comuna Dioşti, jud. Dolj, şi s-a stins din viaţă la 21 mai 1997. Regret din suflet dispariţia unui adevărat naturist. El ne spunea că un adevărat bioterapeut nu ia bani de la oameni, pentru că tratamentul plătit nu are efectul scontat. Când cineva voia să-l răsplătească, îi spunea să dea banii unei mânăstiri. Dacă cineva îi dădea un buchet de flori drept recunoştinţă, el le împărţea la cei din jur (care le foloseau, de exemplu, în caz de dureri). Am primit şi eu o floare; a rămas o perioadă lungă neveştejită.

Iată o parte dintr-o prelegere ţinută de dna Tudor în parc: „…De asemenea, să ştiţi că dânsul nu primeşte bani. Nu este un medic pe bani, ci o face din generozitate. Dumnezeu i-a dat aceste calităţi fără bani, deci dânsul trebuie să se folosească de aceste calităţi fără a lua bani, fără a profita de pe urma suferinţei celor care vin să-i ceară ajutorul. Când ajungeţi în faţa dlui Valeriu Popa, nu trebuie să-i spuneţi boala de care suferiţi, ce vă doare şi nici istoricul bolii. Şi aici iese în evidenţă una dintre calităţile dlui Valeriu Popa, pentru care dânsul este unic în lume: nu îi trebuie să arunce decât o singură privire spre dumneavoastră şi să vă atingă, ca să ştie cu cea mai mare exactitate, mai precis decât orice radiografie şi decât orice analiză medicală, totul despre boala dumneavoastră! O analiză mai poate fi greşită, dar dânsul nu se poate înşela. Mai trebuie să veniţi cu două fotografii color 13/18, faţă şi profil. Şi aici este vorba de o a doua calitate a dlui Valeriu Popa, cu totul şi cu totul deosebită: îi sunt suficiente aceste două fotografii pentru a şti exact de ce boală suferă pacientul sau pacienta, chiar dacă ei se află la mii de metri depărtare. Domnia sa citeşte aura acestor imagini din fotografii, iar în această aură, în această lumină din jurul corpului bolnavului, el vede starea sănătăţii celui din fotografie. Şi mai poate afla şi alte informaţii din fotografie: cât este de slăbit, câtă energie mai are şi cât mai are de trăit omul respectiv. Şi multe alte lucruri…”. Fumătorii aveau obligaţia să se lase de fumat cu 45 zile înainte de a veni la consultaţie; altfel îi simţea şi nu stătea de vorbă cu ei. Tratamentele erau verificate pe organismul lui. Ţinea regimul naturist şi posturile cu apă distilată (a ţinut chiar în jur de 100 de zile). Deşi era în vârstă, era drept ca bradul şi părea cu 15 ani mai tânăr. În parcul „23 August” (sau parcul Marelui Stadion), la Teatrul de Vară, printre anunţuri exista şi un afiş care îi caracterizează activitatea: „Dragi semeni, vă rog să reţineţi clar: eu nu mă ocup de medicină, eu nu consult, nu tratez, nu vindec; eu constat, iniţiez şi caut să-i îndrum pe cei care vor, sincer, să nu se îmbolnăvească sau să se autovindece pe cale naturală – dacă nu este prea târziu. Cu sentiment uman, caut să-i îndrum pe cei care au afecţiuni incurabile, dovedite cu certificat medical timbrat cu timbru de 3 lei”. Odată, la una din ultimele întrevederi avute cu dânsul, când mă aflam într-un grup adunat în faţa blocului în care locuia, s-a apropiat, ne-a privit pătrunzător şi ne-a spus: „Fiecare din cei care au fost îndrumaţi de mine poate să devină naturist” şi, ca o premoniţie, a mai adăugat: „O să scrieţi despre ceea ce v-am spus eu…”. După moartea bruscă a soţiei (otrăvită cu o băutură răcoritoare), s-a schimbat total. A albit, şi-a rărit vizitele în parc, nu s-a mai simţit bine. În urma lui rămâne recunoştinţa a sute de oameni vindecaţi (foarte mulţi medici veneau să-i ceară ajutor). Valeriu Popa avea o anumită filozofie referitoare la moarte, spunând că mori liniştit cunoscând acest act fiziologic, învăţând să mori, cea mai mare ştiinţă fiind cea de a muri. „A trăi raţional şi a muri raţional este frumos.”

În revista Formula AS din august 1998, am văzut fotografia domnului Petre Anca şi mi-am adus aminte că l-am văzut de mai multe ori discutând cu Valeriu Popa. Din revistă am aflat că este unul din cei trei ucenici învăţaţi de Valeriu Popa să pună diagnostice, să folosească biocâmpul, să testeze alimentele şi plantele medicinale etc.

Deci iată că Valeriu Popa nu ne-a părăsit definitiv.

Este importantă testarea compatibilităţii energetice a alimentelor şi plantelor medicinale folosite, pentru ca acestea să fie în armonie cu energia bolnavului. De altfel pe aceasta s-a bazat Valeriu Popa când a alcătuit regimurile pentru diferite afecţiuni.

Din decembrie 1997, beau câte puţină apă de piramidă, folosesc tincturi (tinctură suedeză, tinctură de traista-ciobanului) şi ulei de plante (muşeţel, cimbrişor, sunătoare) pentru masaj pe picioare, beau ceai de silur şi pun picături de macerat de silur în ochi. Iau câte 10 picături tinctură de levănţică cu miere şi fac masaj pe coloană cu decoct de planta coada-şoricelului. Poate este prea devreme ca să văd rezultatul.

În februarie 1998 (presupun că în urma folosirii intensive a calculatorului, a consumului de secară fără putere de încolţire şi a unui şoc nervos care m-a dominat), m-am trezit cu degetul mic de la mâna dreaptă deformat spre interior şi cu o eczemă la ambele mâini. Acesta a fost un semnal de alarmă care m-a scos din obişnuinţele cotidiene şi am spus: „Nu mă voi lăsa învinsă”. În plus faţă de ceea ce făceam în mod obişnuit, am început să-mi fac masaj reflexogen în palme, să consum orez crud dimineaţa şi să urmez o cură de argilă (intern – apă de argilă, extern – pe degete, mă ung şi stau 10 min. cu nămol de argilă). După primele 3 zile de cură de apă de argilă, m-am îngrăşat cu 1,5 kg (51,5 kg). În luna mai, am făcut 14 băi cu plante (fân, frunze de nuc, cimbru, sunătoare, afin, tei), alternativ cu băi cu sare iodată şi sulfuroasă. Am repetat cura de argilă şi orez nedecorticat şi m-am îngrăşat, ajungând la 55 kg. După 2 zile de cură de păpădie crudă (2 pahare cu suc de păpădie şi măr, cu apă minerală şi miere + salate cu păpădie), am slăbit ½ kg. Am reînceput gimnastica de dimineaţă, pe care o întrerupsesem de 1 an şi am constatat cu bucurie că mi-au revenit unele funcţii pe care le pierdusem (de exemplu, la genuflexiuni nu mă mai puteam ridica nici ţinându-mă cu ambele mâini de clanţa uşii, dar acum mi-am revenit).

În decembrie 1998, am făcut o biopsie în picior pentru a vedea concret în ce stare se află nervii şi muşchii mei. După spusele medicului, la biopsia de muşchi mi s-a spus că aceştia nu ar mai exista, fiind o masă lipidică, iar mersul nu s-ar datora regenerării nervilor. La biopsia de nervi a reieşit că am doar 28% celule nervoase care se regenerează viu.

Cu toate acestea, fac gimnastică, îmi rezolv problemele casnice şi, la vârsta înaintată pe care o am acum, am un psihic mai bun ca la 28 de ani, când a debutat boala. Dar cea mai mare satisfacţie se datorează faptului că nu am dureri de nici o natură. Aici o mare influenţă o au regimul alimentar şi gimnastica.

În anul 2002, după 13 ani de alimentaţie sănătoasă, am început să mă îngraş, având în jur de 50 kg. Sunt mulţumită că organic sunt sănătoasă, de mai mulţi ani nu mai am dureri de cap sau spondiloză, nu mai am sufocări şi tahicardie, am stagnat (dar fără a vindeca) o boală atât de gravă ca neuropatia, pot merge la serviciu (pentru siguranţă, merg însoţită de soţul meu) şi-mi pot ajuta familia. Cea mai mare realizare a regimului naturist este transformarea mea psihică. Mă simt mult mai restabilită spiritual, optimistă, dar şi în această privinţă trebuie să mai lupt. Pentru a-mi învinge boala, trebuie să mă apropii mai mult de Dumnezeu.

Am contactat persoane cu acelaşi diagnostic ca mine. Aceste persoane se plângeau de dureri insuportabile de muşchi. O doamnă mi-a spus că nu suportă nici atingerea aşternutului din cauza durerii. Ele nu mai mergeau la serviciu şi erau deprimate.

Cel mai bun remediu în acest caz îl constituie autosugestia şi încrederea în Dumnezeu. Eu cu ajutorul conştientului am reuşit să introduc în subconştient ideea că nu am să rămân imobilizată, că nu am să devin o povară pentru cei din jur. Revelatoare în acest sens sunt cuvintele apostolului Marcu: „Toate câte cereţi, rugându-vă, să credeţi că le-aţi primit şi le veţi avea”. Credinţa este tot gând acceptat de mintalul conştient (sub formă de imagine). Esenţa divină din noi, adevărul, reprezintă sănătatea, pacea, curăţenia, bucuria, libertatea, iubirea.