F. Scott Fitzgerald, The Curious Case of Benjamin Button and Six Other Stories

© 2009, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4844-3

ISBN PDF: 978-973-46-4845-0

ISBN print: 978-973-46-4786-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Visual Press/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FRANCIS SCOTT KEY FITZGERALD (1896-1940) s-a născut în St. Paul, Minnesota. A publicat primul roman, This Side of Paradise (Dincoace de paradis; Polirom, 2005, 2013), în 1920, an în care s-a căsătorit cu Zelda Sayre, ea însăşi scriitoare. S-a bucurat de la bun început de o imensă popularitate, dar şi de recunoaştere critică, fiind considerat unul dintre cei mai importanţi reprezentanţi ai „generaţiei pierdute“. Capodopera sa, The Great Gatsby (Marele Gatsby; Polirom, 2002, 2007, 2011, 2013), a apărut în anul 1925. Următorul mare roman, Tender Is the Night (Blîndeţea nopţii; Polirom, 2001, 2009), a fost publicat în 1934. În 1999, suplimentul literar al ziarului The Washington Post a declarat Marele Gatsby drept al doilea mare roman în limba engleză al secolului XX, după Ulise al lui James Joyce. Fitzgerald a mai scris romanele The Beautiful and Damned (Cei frumoşi şi blestemaţi, 1922; Polirom, 2008, 2012) şi The Love of the Last Tycoon (Dragostea ultimului magnat, publicat postum, în 1941; Polirom, 2010). Este autorul mai multor volume de povestiri, printre care Tales of the Jazz Age (Povestiri din epoca jazzului, 1922), All the Sad Young Men (Toţi aceşti tineri trişti, 1926), Babylon Revisited and Other Stories (Un diamant cît Hotelul Ritz şi alte povestiri, 1960; Polirom, 2006, 2013) şi The Basil and Josephine Stories (Povestiri cu Basil şi Josephine, publicate în anii 1930, în foileton, şi abia mai tîrziu în volum; Polirom, 2014).

Strania poveste a lui Benjamin Button

1

Nu mai departe de anul 1860 se cuvenea să te naşti acasă. În prezent, după cum mi s-a spus, zeii supremi ai medicinei au decretat că primele ţipete ale copiilor trebuie să se producă în aerul anesteziant al vreunui spital, de preferinţă al unuia elegant şi modern. Ceea ce face ca domnul şi doamna Roger Button să fi fost cu cincizeci de ani înaintea modei cînd au hotărît, într-o bună zi din vara lui 1860, ca primul lor copil să se nască într-un spital. Dacă anacronismul acesta a influenţat în vreun fel uimitoarea istorie pe care mă pregătesc s-o depăn, asta nu se va şti niciodată.

Vă voi spune ce s-a întîmplat şi vă voi lăsa să judecaţi singuri.

Familia lui Roger Button avea o poziţie de invidiat – în egală măsură socială şi materială – în oraşul Baltimore de dinainte de război. Erau înrudiţi cu O Anume Familie şi cu Cealaltă Familie, ceea ce, după cum ştia orice sudist, îi îndreptăţea la statutul de membri ai acelei vaste nobilimi care umplea tărîmurile Confederaţiei. Acesta era primul lor contact cu străvechiul şi încîntătorul obicei al facerii de prunci – iar domnul Button era agitat din născare. Spera să fie băiat, ca să-l poată trimite la colegiul Yale din Connecticut, instituţie în cadrul căreia domnul Button însuşi fusese cunoscut timp de patru ani după porecla – oarecum de aşteptat – „Manşetă“¹.

În dimineaţa de septembrie consacrată grandiosului eveniment, se trezi surescitat la şase dimineaţa, se îmbrăcă la patru ace şi năvăli pe străzile din Baltimore către spital ca să afle dacă întunericul nopţii se întrupase într-o nouă viaţă.

Cînd mai avea vreo sută de metri pînă la Spitalul Particular Maryland pentru Doamne şi Domni, îl văzu pe doctorul Keene, medicul de familie, coborînd treptele de la intrare şi frecîndu-şi mîinile de parcă şi le-ar fi spălat la chiuvetă – aşa cum le cere tuturor doctorilor etica nescrisă a profesiei lor.

Domnul Roger Button, preşedintele societăţii Roger Button & Co., Articole de Fierărie Angro, o luă la fugă în direcţia doctorului Keene cu mult mai puţină demnitate decît era de aşteptat din partea unui gentleman sudist din acea perioadă pitorească.

— Doctore Keene! strigă el. Ah, doctore Keene!

Doctorul îl auzi, privi în jur şi rămase în aşteptare, cu o expresie de curiozitate aşternută pe chipul său aspru, profesional, în vreme ce domnul Button se apropia de el.

— Ce s-a întîmplat? ceru să afle domnul Button, urcînd treptele între două gîfîituri. Ce-a fost? Ea cum… Băiat? Cine-i? Ce…

— Vorbeşte mai clar! spuse tăios doctorul Keene, părînd cumva iritat.

— S-a născut copilul? se milogi domnul Button.

Doctorul Keene se încruntă.

— Păi, da, presupun că da… oarecum.

Şi din nou îi aruncă domnului Button o privire curioasă.

— Soţia mea e bine?

— Da.

— E băiat sau fată?

— Ei, haide! exclamă doctorul Keene, de-a dreptul scos din fire. Te poftesc să te duci să vezi cu ochii tăi. Ruşine!

Şuierase ultimul cuvînt aproape într-o singură silabă, apoi se întoarse cu spatele, bombănind:

— Îţi îmaginezi că un caz ca ăsta o să-mi facă bine la reputaţia profesională? Încă unul la fel m-ar distruge… ar distruge pe oricine.

— Ce s-a-ntîmplat? îl chestionă domnul Button, îngrozit. Tripleţi?

— Nu, nu tripleţi! răspunse doctorul cu asprime. Şi-n plus, poţi să te duci să vezi şi singur. Şi ia-ţi alt doctor. Eu te-am adus pe lume, tinere, şi am fost medicul familiei tale timp de patruzeci de ani, dar am terminat-o cu voi! Nu mai vreau să te văd nici pe tine, nici vreo rudă de-a ta în vecii vecilor! La revedere!

Apoi se răsuci brusc şi, fără a-i mai adresa vreo vorbă, urcă în şareta lui, care aştepta lîngă rigolă, părăsind locul cu o atitudine severă.

Domnul Button rămase pe trepte, stupefiat, tremurînd din toate mădularele. Ce cumplită nenorocire se întîmplase? Îi dispăruse dintr-odată orice dorinţă de a pătrunde în Spitalul Particular Maryland pentru Doamne şi Domni – totuşi, cîteva clipe mai tîrziu, cu o enormă dificultate, se forţă să urce treptele şi să intre pe uşa principală.

O soră şedea la un birou, în penumbra opacă a holului. Înghiţindu-şi jena, domnul Button se apropie de ea.

— Bună dimineaţa, îi spuse femeia, privindu-l cu blîndeţe.

— Bună dimineaţa. Sînt… sînt domnul Button.

La aceste cuvinte, pe chipul fetei apăru o expresie de teroare absolută. Se ridică în picioare şi păru gata s-o zbughească din hol, fiind evident că făcea mari eforturi să-şi ţină firea.

— Vreau să-mi văd copilul, spuse domnul Button.

Sora scăpă un ţipăt scurt.

— Ah… sigur că da! exclamă ea pe un ton isteric. La etaj. Chiar la etaj. Luaţi-o… în sus!

Îi arătă încotro s-o apuce, iar domnul Button, scăldat în sudori reci, se întoarse şovăitor şi porni să urce scara către etajul întîi. În holul de sus i se adresă altei sore, care se apropiase de el cu un lighean în mînă.

— Sînt domnul Button, reuşi el să articuleze. Vreau să-mi văd…

Zdrang! Ligheanul căzu zornăind pe podea şi se rostogoli în direcţia scării. Zdrang! Zdrang! O porni într-o cădere metodică, părînd a împărtăşi teroarea generală pe care o provoca acest domn Button.

— Vreau să-mi văd copilul! aproape că zbieră domnul Button, în pragul leşinului.

Zdrang! Ligheanul ajunsese la parter. Sora îşi recăpătă autocontrolul şi îl privi pe domnul Button cu netăgăduit dispreţ.

— Bine, domnule Button, consimţi ea pe un ton coborît. Foarte bine! Dar dacă aţi şti în ce hal ne-a adus pe toţi în dimineaţa asta! E de-a dreptul neruşinat! Nici urmă de reputaţie n-o să mai aibă spitalul ăsta după…

— Grăbiţi-vă! strigă el răguşit. Nu mai suport!

— Atunci, veniţi după mine, domnule Button.

Domnul Button se tîrî în urma ei. La capătul unui hol lung ajunseră în dreptul unui salon din care răzbăteau tot soiul de urlete – genul de încăpere care într-un limbaj mai apropiat de zilele noastre ar fi fost cunoscută drept „camera pentru plîns“². Intrară.

— Ei, icni domnul Button, care-i al meu?

— Acolo! spuse sora.

Privirea domnului Button urmă degetul ei arătător şi iată ce văzu: învelit într-o pătură albă voluminoasă şi parţial înghesuit într-un pătuţ, şedea un bătrîn ce părea să aibă vreo şaptezeci de ani. Părul rar îi era aproape complet alb, iar din bărbie îi picura o barbă lungă şi fumurie, care se unduia prosteşte în briza ce intra pe fereastră. Bătrînul ridică fruntea şi privi spre domnul Button cu ochi înceţoşaţi şi stinşi, ce tăinuiau o întrebare confuză.

— Am înnebunit? tună domnul Button, groaza topindu-i-se în furie. Ce-i asta, vreo glumă oribilă de spital?

— Nouă nu ne pare a fi glumă, replică sora cu severitate. Şi nu ştiu dacă sînteţi sau nu nebun… dar nu încape îndoială că acesta e copilul dumneavoastră.

Un nou val de sudoare rece cuprinse fruntea domnului Button. Închise ochii, apoi îi deschise şi privi din nou. Nu era nici o greşeală la mijloc – se uita la un bărbat de vreo şaptezeci de ani – la un bebeluş de vreo şaptezeci de ani, un bebeluş ale cărui picioare atîrnau peste marginea pătuţului în care se odihnea.

Preţ de cîteva clipe, bătrînul se uită placid de la unul la altul, apoi rosti pe neaşteptate cu o voce spartă, decrepită:

— Tu eşti tatăl meu?

Domnul Button şi sora tresăriră violent.

— Fiindcă, dacă tu eşti, continuă bătrînul pe un ton arţăgos, aş dori să mă iei de-aici – sau cel puţin să le spui să-mi aducă un balansoar confortabil.

— Tu de unde, Doamne iartă-mă, ai mai ieşit? Cine eşti? izbucni înnebunit domnul Button.

— N-aş şti să-ţi spun exact cine sînt, replică plîngăciosul arţăgos, fiindcă m-am născut abia de cîteva ore – dar, cu certitudine, numele meu de familie este Button.

— Minţi! Eşti un impostor!

Bărbatul se întoarse plictisit către soră.

— Drăguţ mod de-a întîmpina un prunc nou-născut, se plînse el cu voce slabă. Spune-ţi-i că se înşală, de ce nu-i spuneţi?

— Vă înşelaţi, domnule Button, rosti sora cu asprime. Acesta e copilul dumneavoastră şi va trebui să vă descurcaţi cu asta. O să vă rugăm să-l luaţi acasă cît de curînd posibil – în cursul zilei de azi.

— Acasă? repetă domnul Button, nevenindu-i să-şi creadă urechilor.

— Da, nu putem să-l ţinem aici. Zău că nu putem, să ştiţi.

— Asta mă bucură nespus, scînci bătrînul. E un loc numai bun să ţii un tinerel căruia-i place liniştea. Cu toate ţipetele şi răcnetele astea, n-am putut să pun geană pe geană. Am cerut ceva de mîncare (aici vocea îi urcă pînă la o notă de protest ascuţită) şi mi-au adus o sticlă cu lapte!

Domnul Button se cufundă într-un scaun lîngă fiul său şi îşi îngropă faţa în palme.

— Ceruri! murmură el, încremenit de groază. Ce-o să spună lumea? Ce-ar trebui să fac?

— Trebuie să-l luaţi acasă, insistă sora. Imediat!

Un tablou grotesc de o cumplită claritate se închegă dinaintea ochilor chinuitului bărbat – o imagine a lui însuşi umblînd pe străile aglomerate ale oraşului cu această apariţie înfiorătoare şontîcăind pe lîngă el.

— Nu pot. Nu pot, suspină el.

Lumea s-ar opri să-i vorbească, iar el ce-ar putea spune? Ar trebui să-l prezinte pe acest… acest septuagenar: „Acesta e fiul meu, născut azi-dimineaţă, devreme“. Apoi bătrînul şi-ar strînge pătura pe trup şi ar porni amîndoi mai departe, trecînd pe lîngă freamătul magazinelor, pe lîngă piaţa de sclavi – într-un moment sumbru, domnul Button îşi dori cu ardoare ca fiul lui să fi fost negru –, pe lîngă locuinţele luxoase din districtul rezidenţial, pe lîngă căminul de bătrîni…

— Haideţi! Reveniţi-vă în fire, îi porunci sora.

— Uite ce-i, îl înştiinţă bătrînul, dacă ai impresia că o să merg acasă în păturica asta, te înşeli amarnic.

— Toţi bebeluşii au pături.

Cu un plescăit ostentativ, bătrînul ridică în aer un mic scutec alb.

— Uite! spuse el cu glas tremurat. Asta au pregătit pentru mine.

— Toţi bebeluşii poartă aşa ceva, rosti sora cu afectare.

— Ei bine, spuse bătrînul, în vreo două minute bebeluşul ăsta n-o să mai poarte nimic. Pătura asta dă mîncărimi. Puteau măcar să-mi dea un cearşaf.

— Nu ţi-o da jos! Nu ţi-o da jos! se repezi domnul Button, apoi se întoarse către soră. Ce să fac?

— Mergeţi în oraş şi cumpăraţi-i fiului dumneavoastră nişte haine.

Vocea fiului său îl urmă pe domnul Button de-a lungul coridorului:

— Şi un baston, tată. Vreau un baston!

Domnul Button trînti furibund uşa de la ieşire.

2

— Bună dimineaţa, îi spuse nervos domnul Button vînzătorului de la Magazinul de Textile Chesapeake. Vreau să cumpăr nişte haine pentru copilul meu.

— Ce vîrstă are copilul dumneavoastră, domnule?

— Vreo şase ore, răspunse domnul Button fără să stea pe gînduri.

— Raionul pentru bebeluşi e în spate.

— Ei, nu cred… nu-s sigur că asta caut. E… e un copil de dimensiuni neobişnuite. Extraordinar de… ăă, mare.

— Avem cele mai mari măsuri pentru copii.

— Unde e raionul pentru băieţi? se interesă domnul Button, schimbîndu-şi disperat greutatea de pe un picior pe altul.

Avea senzaţia că vînzătorul îi adulmeca ruşinosul secret.

— Aici e.

— Păi…

Ezită. Ideea de a-şi îmbrăca fiul în haine de bărbat îi repugna. Presupunînd că ar găsi un costum pentru băieţi foarte mare, i-ar putea tăia barba aceea lungă şi oribilă, i-ar vopsi părul în castaniu şi astfel ar reuşi să mascheze ce era mai rău şi să-şi mai păstreze o urmă din respectul faţă de sine – ca să nu mai pomenim de poziţia lui socială în Baltimore.

Dar examinarea frenetică a raionului pentru băieţi nu scoase la lumină nici un costum care să i se potrivească nou-născutului Button. Dădu vina pe magazin, desigur – în asemenea situaţii se dă vina pe magazin.

— Ce vîrstă spuneaţi că are băiatul dumneavoastră? îl chestionă vînzătorul plin de curiozitate.

— Are… şaisprezece ani.

— Ah, să mă scuzaţi. Credeam c-aţi spus şase ore. Raionul pentru tineret e alături.

Domnul Button se îndepărtă plin de jale. Apoi se opri, iluminat, şi arătă cu degetul spre un manechin îmbrăcat din vitrină.

— Ăsta! exclamă el. Costumul ăla îl iau, cel de pe manechin.

Vînzătorul se uită într-acolo.

— Păi, protestă el, acela nu-i costum pentru copii. Sau, în fine, este, dar pentru ocazii. Şi dumneavoastră l-aţi putea purta!

— Împachetaţi-l, insistă clientul, nervos. Pe ăsta-l vreau.

Uluit, vînzătorul se supuse.

Întors la spital, domnul Button intră în secţia nou-născuţilor şi aproape că-i azvîrli pachetul fiului său.

— Uite-ţi hainele, se răţoi el.

Bătrînul desfăcu pachetul şi contemplă conţinutul cu o privire critică.

— Îmi par cam ciudate, se plînse el. Nu vreau să mă facă să arăt ca o maimuţă…

— Tu m-ai făcut pe mine să arăt ca o maimuţă! ripostă cu brutalitate domnul Button. Nici să nu te mai gîndeşti la cît de caraghios arăţi. Pune-ţi-le… că dacă nu o să… o să te plesnesc.

Parcă înghiţi un nod cînd pronunţă ultimul cuvînt, dar cu toate astea simţea că fusese corect să spună ce spusese.

— Bine, tată, răspunse bătrînelul, însoţindu-şi cuvintele cu o simulare grotescă a respectului filial… tu ai trăit mai mult, tu ştii mai bine. Cum zici tu.

Ca şi mai înainte, sonoritatea cuvîntului „tată“ îl făcu pe domnul Button să tresară violent.

— Şi grăbeşte-te.

— Mă grăbesc, tată.

Cînd fiul său termină cu îmbrăcatul, domnul Button îl privi cu jale. Costumul consta din şosete în buline, pantaloni roz şi cămaşă cu cordon în talie şi cu guler alb lat – peste care cădea în valuri barba lungă şi alburie, lungă aproape pînă în talie. Rezultatul final nu era deloc bun.

— Stai!

Domnul Button înşfăcă o foarfecă din instrumentarul spitalicesc şi din trei şfichiuri iuţi ampută o mare porţiune din barbă. Dar chiar şi după această îmbunătăţire ansamblul era departe de perfecţiune. Tufa de păr răvăşit rămasă după tăiere, ochii apoşi, dinţii decrepiţi, toate se aflau într-o stranie disonanţă cu înfăţişarea festivă a costumului. Domnul Button se arătă însă de neclintit şi întinse o mînă.

— Însoţeşte-mă, rosti el cu severitate.

Fiul său îl luă de mînă plin de încredere.

— Cum o să-mi spui, tati? întrebă cu glas tremurător pe cînd ieşeau din salonul nou-născuţilor. La început doar „bebe“? Pînă te gîndeşti la un nume mai bun?

Domnul Button bombăni printre dinţi, apoi îi răspunse aspru:

— Nu ştiu. Cred c-o să te strigăm Matusalem.

3

Chiar şi după ce noului membru al familiei Button i-a fost tuns părul scurt şi apoi vopsit într-un negru căruia puţinătatea firelor îi dădea un aspect nenatural, după ce-a trecut printr-un bărbierit riguros care-i făcea faţa să lucească şi a fost gătit în haine băieţeşti confecţionate la comandă de un croitor care nu-şi mai revenea din uluială, domnului Button tot îi era imposibil să ignore faptul că fiul său abia dacă era o scuză pentru ce s-ar fi cuvenit să fie întîiul născut al familiei. Chiar şi încovoiat de vîrstă, Benjamin Button – fiindcă acesta era numele pe care i-l dădu în loc de adecvatul, dar insultătorul Matusalem – avea un metru şaptezeci şi doi înălţime. Hainele nu puteau ascunde asta, aşa cum deghizarea sprîncenelor prin pensare şi cănire nu puteau ascunde faptul că ochii de sub ele erau stinşi, apoşi, obosiţi. De altfel, doica angajată dinainte îi aruncă nou-venitului o singură privire şi, revoltată pînă peste poate, părăsi locuinţa.

Hotărîrea domnului Button era însă de neabătut. Benjamin era un bebeluş, şi bebeluş trebuia să rămînă. La început declară că dacă lui Benjamin nu-i plăcea laptele cald putea să renunţe cu totul la mîncare, dar se lăsă convins în cele din urmă să-i îngăduie fiului său pîinea şi untul, ba chiar – ca pe un compromis – şi cîte un terci de ovăz. Într-o bună zi veni acasă cu o morişcă pe care i-o întinse lui Benjamin, insistînd în termeni fără echivoc ca el „să se joace cu ea“, iar bătrînelul o luă cu o expresie de lehamite şi tot restul zilei îl auziră zăngănind-o ascultător.

Fără îndoială însă că morişca îl plictisea de moarte şi că îşi găsea distracţii mai reconfortante cînd era lăsat singur. Spre exemplu, domnul Button descoperi într-o bună zi că în cursul săptămînii anterioare fumase mai multe trabuce ca oricînd – fenomen care îşi găsi explicaţia cîteva zile mai tîrziu, cînd, intrînd pe neaşteptate în camera bebeluşului, descoperi încăperea plină de o ceaţă palid-albăstruie şi pe Benjamin, cu o expresie vinovată pe figură, încercînd să mascheze chiştocul unei havane negre. Fapta aceasta, desigur, cerea o bătaie în toată regula, dar domnul Button se pomeni incapabil să i-o administreze. Nu făcu decît să-şi avertizeze fiul că obiceiul acesta „îl va opri din creştere“.

Cu toate astea, se încăpăţînă să nu-şi schimbe atitudinea. Aduse acasă soldăţei de plumb, aduse trenuleţe, aduse animale uriaşe şi simpatice din bumbac şi, pentru a desăvîrşi iluzia pe care o crease – cel puţin pentru sine însuşi –, îi ceru vehement vînzătorului de la magazinul de jucării să-i spună dacă „se va lua vopseaua de pe raţa roz în caz că o bagă bebeluşul în gură“. Dar, în ciuda tuturor eforturilor tatălui său, Benjamin refuza să arate vreo urmă de interes. Se furişa jos pe scara din spate şi se întorcea în cameră cu vreun volum din Encyclopaedia Britannica, în care se cufunda cîte o după-amiază întreagă, în vreme ce văcuţele de bumbac şi arca lui Noe zăceau pe podea neglijate. Împotriva unei asemenea încăpăţînări, eforturile domnului Button se dovedeau aproape inutile.

Senzaţia stîrnită în Baltimore a fost la început monstruoasă. Cît ar fi plătit în plan social familia Button şi rubedeniile sale pentru această nenorocire nu se poate şti, deoarece izbucnirea Războiului Civil canaliză atenţia întregului oraş către alte probleme. Cîţiva oameni de o politeţe neabătută îşi stoarseră creierii ca să producă nişte complimente la adresa celor doi părinţi – şi în cele din urmă veniră cu ingenioasa invenţie de a declara că pruncul semăna cu bunicul său, fapt care, dat fiind standardul decăderii fizice comun tuturor bărbaţilor de şaptezeci de ani, nici măcar nu putea fi negat. Domnul şi doamna Roger Button nu erau deloc mulţumiţi, iar bunicul lui Benjamin se înfurie cumplit cînd auzi o asemenea insultă.

Odată ieşit din spital, Benjamin luă viaţa aşa cum era. Cîţiva băieţi au fost aduşi să-l vadă şi el îşi petrecu o după-amiază întreagă, cu încheieturile lui înţepenite, încercînd să-şi trezească o urmă de interes pentru jocurile cu sfîrleze şi bile – ba chiar reuşi, absolut din întîmplare, să spargă o fereastră de la bucătărie cu o piatră trasă cu praştia, ispravă ce-i produse tatălui său o încîntare rămasă secretă.

După aceea Benjamin a plănuit să spargă cîte ceva în fiecare zi, dar făcea astfel de lucruri doar pentru că se aştepta din partea lui să le facă şi pentru că era amabil de felul lui.

După ce aversiunea iniţială a bunicului său se şterse, Benjamin şi domnul cu pricina ajunseră să se bucure nemăsurat de compania reciprocă. Stăteau împreună ore în şir, numai ei doi, atît de distanţaţi prin vîrstă şi experienţă, şi, ca nişte vechi prieteni, purtau o discuţie monotonă şi nesfîrşită despre evenimentele marcate de lentoare ale zilei. Benjamin se simţea mai în largul lui în prezenţa bunicului decît cu părinţii săi – aceştia păreau a nutri tot timpul pentru el un soi de veneraţie şi, în ciuda autorităţii dictatoriale pe care o exercitau asupra lui, adesea i se adresau cu „domnule“.

Era şi el la fel de nedumerit ca oricine din pricina vizibilului său avans al minţii şi al trupului în momentul naşterii. Se documentă despre asta în revista medicală, dar descoperi că înaintea lui nu se mai înregistrase nici un astfel de caz. La insistenţele tatălui său, făcu încercări reale de a se juca şi el cu alţi băieţi, adesea intrînd în jocurile mai blînde – fotbalul îl zgîlţîia prea tare şi se temea că, în cazul vreunei fracturi, oasele lui bătrîne ar refuza să se mai sudeze.

Cînd a împlinit cinci ani a fost trimis la grădiniţă, unde s-a iniţiat în arta lipirii de hîrtie verde pe hîrtie portocalie, în cea a ţesutului de hărţi colorate şi a confecţionării eternelor coliere de mucava. Avea tendinţa de-a aţipi în mijlocul acestor îndeletniciri, obicei care o enerva şi-o speria în egală măsură pe tînăra educatoare. Spre uşurarea lui, femeia li se plînse părinţilor. Soţii Button îl retraseră de la grădiniţă explicîndu-le prietenilor că li se părea prea tînăr pentru aşa ceva.

Pînă ajunse la vîrsta de doisprezece ani, părinţii lui se obişnuiseră deja cu el. Într-adevăr, puterea obişnuinţei e atît de straşnică, încît deja nici nu mai simţeau că exista vreo diferenţă între el şi orice alt copil – exceptînd ocaziile cînd cine ştie ce anomalie stranie le amintea realitatea. Dar într-o bună zi, la cîteva săptămîni după cea de-a douăsprezecea sa zi de naştere, pe cînd se privea în oglindă, Benjamin făcu – sau crezu că face – o uimitoare descoperire. Oare îl înşelau ochii, ori în cei doisprezece ani de viaţă culoarea părului i se transformase, pe sub vopseaua ce-o masca, din alb în cenuşiu metalic? Oare păienjenişul de riduri de pe chipul său devenise cumva mai puţin vizibil? Pielea îi era mai sănătoasă şi mai întinsă, ba chiar părea a avea o tentă de roşeaţă proaspătă ca în miez de iarnă? Nu-şi dădea prea bine seama. Ştia că nu mai e îndoit de şale şi că starea fizică i se îmbunătăţise faţă de cum era în primele zile de viaţă.

„Să fie oare posibil…?“ se gîndi – sau mai degrabă abia îndrăzni să gîndească.

Se duse la tatăl său.

— Am crescut, vesti el cu hotărîre. Vreau să-mi pun pantaloni lungi.

Tatăl ezită.

— Păi, rosti în cele din urmă, ştiu şi eu… Paisprezece ani e vîrsta la care se îmbracă pantalonii lungi, iar tu ai doar doisprezece.

— Dar trebuie să recunoşti, protestă Benjamin, că sînt mare pentru vîrsta mea.

Tatăl său îl privi gînditor.

— Ah, nu-s prea convins de asta, spuse el. Şi eu eram la fel de mare cînd aveam doisprezece ani.

Ceea ce nu era adevărat – totul făcea parte din înţelegerea tacită pe care o făcuse Roger Button cu sine însuşi, aceea de a crede în normalitatea fiului său.

În cele din urmă se ajunse la un compromis. Benjamin avea să-şi vopsească în continuare părul. Avea să încerce cu mai multă convingere să intre în joaca băieţilor de vîrsta lui. Pe stradă urma să nu mai poarte ochelari şi nici să umble în baston. În schimbul acestor concesii îi era îngăduit să poarte pentru prima dată costum cu pantaloni lungi…

4

Puţine lucruri am de gînd să spun despre viaţa lui Benjamin Button de la doisprezece pînă la douăzeci şi unu de ani. Ajunge să consemnez că au fost nişte ani de descreştere normală. Ajuns la optsprezece ani, Benjamin se înălţase cît un bărbat de cincizeci; avea mai mult păr, iar acesta căpătase culoarea cenuşiu-închis; pasul îi era ferm, vocea îşi pierduse tremoloul spart şi coborîse pînă la o tonalitate viguroasă de bariton. Aşa se face că tatăl său îl trimise la Connecticut să dea examen pentru intrarea la colegiul Yale. Benjamin trecu examenul şi deveni membru al noii generaţii de boboci.

În a treia zi de la înscriere primi o notificare din partea domnului Hart, secretarul colegiului, care îl poftea la el în birou să-şi pună la punct programul. Aruncînd o privire în oglindă, Benjamin decise că părul lui avea nevoie de o nouă aplicare a vopselei castanii, dar o cercetare febrilă a pupitrului său îi dezvălui că flaconul cu vopsea nu se afla acolo. Apoi îşi aminti – îl golise în ziua precedentă şi-l aruncase.

Se afla într-o situaţie dificilă. Trebuia să se prezinte la secretariat în cinci minute. Nu părea să fie vreo cale de scăpare – era nevoit să se ducă aşa cum era. Şi se duse.

— Bună dimineaţa, spuse politicos secretarul. Aţi venit să vă interesaţi de fiul dumneavoastră.

— A, de fapt mă numesc Button… începu Benjamin, dar domnul Hart îi tăie vorba.

— Mă bucur foarte mult să vă cunosc, domnule Button. Îl aştept pe fiul dumneavoastră să apară din clipă-n clipă.

— Eu sînt acela! izbucni Benjamin. Sînt în anul întîi.

— Poftim?!

— Sînt în anul întîi.

— Cu siguranţă glumiţi.

— Deloc.

Secretarul se încruntă şi aruncă o privire la o fişă de pe birou.

— Ei, am vîrsta domnului Benjamin Button notată aici, optsprezece ani.

— Asta-i vîrsta mea, afirmă Benjamin, îmbujorîndu-se uşor.

Secretarul îl privi cu lehamite.

— Acuma, domnule Button, sînt sigur că nu vă aşteptaţi să cred asta.

Benjamin zîmbi obosit.

— Am optsprezece ani, repetă el.

Secretarul îi arătă uşa cu un gest aspru.

— Te poftesc să ieşi, spuse el. Şi din colegiu, şi din oraş. Eşti un nebun periculos.

— Am optsprezece ani.

Domnul Hart deschise uşa.

— Ce idee! strigă el. Un om de vîrsta dumitale să încerce să intre aici ca boboc. Optsprezece ani, zici că ai? Păi, îţi dau optsprezece minute să dispari din oraş.

Benjamin Button ieşi din cameră cu demnitate şi o jumătate de duzină de studenţi care aşteptau pe hol îl urmăriră cu priviri pline de curiozitate. După cîţiva paşi, se întoarse cu faţa spre secretarul furios, care încă mai stătea în prag, şi repetă pe un ton ferm:

— Am optsprezece ani.

Pe fondul unui cor de chicoteli venite dinspre grupul studenţilor, Benjamin părăsi scena.

Dar nu-i era sortit să scape atît de uşor. Mergînd abătut către gară, descoperi că era condus de un grup de oameni, care se transformă curînd într-un alai, iar în cele din urmă într-o masă densă de studenţi. Se răspîndise vestea că un ţicnit trecuse examenul de intrare la Yale şi încercase să se dea drept un tînăr de optsprezece ani. Un freamăt febril cuprinse colegiul. Flăcăi fără pălării pe cap ieşiră în goană din sălile de curs, echipa de fotbal îşi lăsă baltă antrenamentul şi se alătură mulţimii, neveste de profesori, cu bonetele puse anapoda şi cu turnurile rochiilor strîmbe, fugiră ţipînd în urma procesiunii care emitea un şir neîntrerupt de comentarii ce ţinteau sensibilităţile delicate ale lui Benjamin Button.

— El o fi evreul rătăcitor!

— La vîrsta asta ar trebui să meargă la şcoala pregătitoare!

— Ia uitaţi-vă la copilul-minune!

— A crezut că aici e căminul de bătrîni.

— Ia-o spre Harvard!

Benjamin grăbi pasul, astfel încît nu după mult timp ajunse să alerge. Avea să le-arate el lor! Avea să se ducă la Harvard, şi-atunci o să regrete ei toate zeflemelile astea nesăbuite!

Odată ce se găsi în siguranţa compartimentului de tren spre Baltimore, scoase capul pe geam şi strigă:

— O să vă pară rău pentru asta!

— Ha, ha! rîseră studenţii. Ha, ha, ha!

Era cea mai mare greşeală pe care o făcuse vreodată colegiul Yale.

5

În 1880, Benjamin Button împlini douăzeci de ani şi îşi marcă ziua de naştere ducîndu-se să lucreze pentru tatăl său la Roger Button & Co., Articole de Fierărie Angro. Era de asemenea anul în care începuse „să iasă în lume“ – asta însemnînd că tatăl său insistase să-l ducă la cîteva reuniuni dansante la modă. Roger Button avea acum cincizeci de ani, iar relaţia dintre el şi fiul său era din ce în ce mai apropiată – de fapt, odată ce Benjamin încetase să-şi mai vopsească părul (care încă era grizonant), începuseră să arate amîndoi cam de aceeaşi vîrstă şi puteau trece drept fraţi.

Într-o seară de august urcară împreună în trăsură gătiţi în costumele de gală şi plecară la bal, la conacul de la ţară al familiei Shevlin, situat la marginea oraşului Baltimore. Era o seară superbă. O lună plină îneca drumul în culoarea mată a platinei, iar florile de cîmp deschise tîrziu exalau arome în aerul nemişcat, ca nişte rîsete joase, abia auzite. Cîmpul întins cît vedeai cu ochii, acoperit cu snopi de grîu argintiu, lumina difuz ca şi cum n-ar fi fost noapte. Aproape că nu puteai rezista frumuseţii pure a cerului… aproape.

— Afacerile cu articole de fierărie au un viitor măreţ, spunea Roger Button.

Nu era genul spiritual – avea doar un simţ estetic rudimentar.

— Ăştia ca mine, mai bătrîni, nu mai pot să înveţe şmecherii noi, remarcă el cu profunzime. Voi, tineretul, cu energia şi vitalitatea voastră, voi aveţi înainte un viitor măreţ.

Departe, în faţă, se închegară luminile conacului Shevlin; acum se strecura înspre ei un sunet continuu care semăna cu un oftat – se prea poate să fi fost tînguirea plăcută a viorilor sau foşnetul grîului argintiu în lumina lunii.

Opriră în spatele unui cupeu arătos, ai cărui pasageri tocmai coborau în dreptul uşii. Ieşi o doamnă, apoi un domn în vîrstă, apoi încă o doamnă, tînără şi frumoasă ca păcatul. Benjamin tresări; părea că se petrec schimbări în însăşi chimia trupului său, dizolvîndu-i şi recompunîndu-i elementele constitutive. Îl străbătu un fior, i se ridică sîngele în obraji şi în tîmple, în urechi porni să-i răsune un bubuit ritmic, înfundat. Era dragostea dintîi.

Fata era subţiratică şi plăpîndă, cu părul cenuşiu în lumina lunii şi de culoarea mierii sub sfîrîitoarele lămpi cu gaz de pe verandă. Pe umeri îi atîrna o mantilă spaniolă de un galben blînd stropit cu negru; picioarele mici păreau doi nasturi strălucitori iviţi pe sub tivul rochiei cu turnură.

Roger Button se aplecă spre fiul său.

— Asta, rosti el, e tînăra Hildegarde Moncrief, fiica generalului Moncrief.

Benjamin dădu din cap fără să arate vreo emoţie.

— Drăguţă domnişorică, spuse el indiferent – dar cînd băiatul negru mînă trăsura de acolo, adăugă: Tati, ai putea să-mi faci cunoştinţă cu ea.

Se apropiară de un grup în centrul căruia se afla domnişoara Moncrief. Educată după moda veche, ea făcu o reverenţă adîncă în faţa lui Benjamin. Da, îi acorda un dans. El îi mulţumi şi se îndepărtă cîţiva paşi – mai exact, se clătină cîţiva paşi îndepărtîndu-se.

Intervalul de timp pînă să-i vină rîndul se tîra interminabil. Benjamin aştepta pe lîngă perete, tăcut, impenetrabil, urmărind cu priviri ucigaşe cum vlăstarii Baltimore-ului roiau în jurul lui Hildegarde Moncrief, cu o admiraţie înflăcărată uşor descifrabilă pe chipuri. În ochii lui Benjamin păreau absolut dezgustători; intolerabil de rozalii! Favoriţii lor castanii şi cîrlionţaţi îi provocau o senzaţie vecină cu indigestia.

Dar cînd îi veni şi lui rîndul să plutească împreună cu ea pe podeaua de dans, în ritmul muzicii celui mai recent vals parizian, geloziile şi anxietăţile i se topiră, scurgîndu-se de pe el ca un strat de zăpadă la căldură. Orbit de încîntare, simţea că viaţa îi era abia la început.

— Dumneata şi fratele dumitale aţi ajuns aici în acelaşi timp cu noi, nu-i aşa? întrebă Hildegarde, privind în sus spre el cu nişte ochi ca emailul azuriu-strălucitor.

Benjamin şovăi. Dacă-l lua drept fratele tatălui său, oare nu era mai bine s-o lămurească? Dar amintindu-şi experienţa pe care o avusese la Yale se hotărî să nu facă asta. Era nepoliticos să contrazică o doamnă; era o crimă să distrugă această aleasă ocazie cu povestea grotescă a obîrşiei sale. Poate mai tîrziu. Aprobă aşadar cu o înclinare a capului, zîmbi, ascultă, se simţi fericit.

— Îmi plac bărbaţii de vîrsta dumitale, îi spuse Hildegarde. Tinerii sînt de-a dreptul idioţi. Îmi povestesc ce multă şampanie beau ei la colegiu şi cîţi bani pierd la jocuri de cărţi. Bărbaţii de vîrsta dumitale ştiu să aprecieze femeile.

Benjamin simţea că era pe punctul de-a o cere de nevastă – făcu un efort să-şi înăbuşe impulsul.

— Eşti exact la vîrsta cea mai romantică, continuă ea. Cincizeci de ani. Douăzeci şi cinci e prea cinică şi sofisticată; treizeci e numai bună pentru paloarea excesului de muncă; patruzeci e vîrsta poveştilor lungi, care durează cît un trabuc fumat în întregime; şaizeci e… ah, şaizeci e prea aproape de şaptezeci; dar cincizeci e cu adevărat floarea vîrstei. O ador.

Cincizeci i se păru lui Benjamin o vîrstă magnifică. Tînji cu pasiune să aibă cincizeci de ani.

— Întotdeauna am zis, continuă Hildegarde, că mai degrabă m-aş mărita cu un bărbat de cincizeci de ani şi el să aibă grijă de mine, decît cu unul de treizeci şi să am eu grijă de el.

Pentru Benjamin, tot restul serii se scăldă într-o ceaţă de culoarea mierii. Hildegarde îi mai acordă două dansuri şi descoperiră că, în chip minunat, erau pe aceeaşi lungime de undă în toate chestiunile la ordinea zilei. Duminica următoare, ea avea să meargă împreună cu el la călărie, după care aveau să-şi continue discuţiile.

Întorcîndu-se acasă cu trăsura puţin înainte să se crape de ziuă, cînd începeau să zumzăie primele albine, iar luna tot mai palidă licărea în boabele de rouă rece, Benjamin era vag conştient de faptul că tatăl lui discuta despre vînzarea de fierărie cu ridicata.

— … Şi ce anume crezi că merită toată atenţia noastră după ciocane şi cuie? spunea Button cel vîrstnic.

— Amorul, replică Benjamin cu mintea în altă parte.

— Toporul? exclamă Roger Button. Păi, tocmai ce-am terminat de discutat despre topoare.

Benjamin îl privi cruciş exact în clipa în care pe cerul dinspre răsărit străfulgera lumina zilei, iar un grangur scotea ţipete ascuţite în frunzişul trezindu-se la viaţă…

6

Şase luni mai tîrziu, cînd se făcu vorbire despre logodna domnişoarei Hildegarde Moncrief cu domnul Benjamin Button (spun „se făcu vorbire“ întrucît generalul Moncrief declarase că ar prefera să cadă şi să se-nfigă în propria-i spadă decît să facă un anunţ oficial), gradul de emoţie din societatea baltimoreză atinse o culme a febrilităţii. Povestea aproape uitată a naşterii lui Benjamin reveni în memoria colectivă, răspîndindu-se pe aripile scandalului şi luînd forme pe cît de pitoreşti pe atît de incredibile. Se spunea că Benjamin era în realitate tatăl lui Roger Button, că era fratele lui care fusese în puşcărie patruzeci de ani, că era John Wilkes Booth³ deghizat – şi, în cele din urmă, că îi răsăreau din cap două coarne mici de formă conică.

Suplimentele duminicale ale ziarelor din New York făceau publicitate cazului prin schiţe fascinante care reprezentau capul lui Benjamin Button ataşat de un peşte, de un şarpe şi, în cele din urmă, de un trup turnat în bronz. Deveni cunoscut, din punct de vedere jurnalistic, drept Bărbatul Misterios din Maryland. Dar adevărata poveste, aşa cum se întîmplă de obicei, avea o circulaţie foarte restrînsă.

Toată lumea era însă de acord cu generalul Moncrief că era „o crimă“ ca o fată adorabilă, care s-ar fi putut mărita cu orice cavaler din Baltimore, să se arunce în braţele unui bărbat care avea, fără doar şi poate, cincizeci de ani. În zadar publică domnul Roger Button în Blaze, cu litere de-o şchioapă, certificatul de naştere al fiului său. Nimeni nu-l crezu. Nu trebuia decît să te uiţi la Benjamin ca să-ţi dai seama de adevăr.

În ceea ce le privea pe cele două persoane direct interesate nu exista nici o şovăială. Circulau atîtea poveşti neadevărate despre logodnicul său, încît Hildegarde refuza cu încăpăţînare s-o creadă pînă şi pe cea adevărată. În zadar îi atrase atenţia generalul Moncrief asupra mortalităţii ridicate în rîndul bărbaţilor de cincizeci de ani – sau cel puţin în rîndul bărbaţilor care arătau de cincizeci de ani; în zadar îi povesti despre instabilitatea comerţului de fierărie cu ridicata. Hildegarde alesese să se mărite cu blîndul răscopt, şi măritată s-a văzut…

7

Prietenii lui Hildegarde Moncrief se înşelau cel puţin într-o anume privinţă. Afacerea cu vînzarea de fierărie prospera uimitor. În cei cincisprezece ani care trecură de la căsătoria lui Benjamin Button, în 1880, pînă la pensionarea tatălui său, în 1895, averea familiei se dublă – iar asta în principal datorită celui mai tînăr din firmă.

Inutil de precizat că în cele din urmă cuplul intră în graţiile oraşului Baltimore. Pînă şi bătrînul general Moncrief ajunse să se împace cu ginerele său cînd acesta îi oferi banii necesari să-şi scoată pe piaţă Istoria Războiului Civil în douăzeci de volume, pe care nouă editori de calibru o refuzaseră pînă atunci.

În Benjamin însuşi cei cincisprezece ani dăltuiseră multe schimbări. I se părea că sîngele îi curgea prin vene cu o vigoare nouă pentru el. Sculatul de dimineaţă deveni un obicei plăcut, ca şi mersul în pas alert pe străzile însorite şi aglomerate, ca şi munca fără odihnă, cu expedierea de ciocane şi transportul naval de cuie. Era în 1890 cînd izbuti faimoasa lui lovitură de maestru în afaceri: pusese pe tapet ideea că toate cuiele folosite la sigilarea cutiilor în care se livrează cuie sînt proprietatea destinatarului, propunere care a fost legiferată, aprobată de preşedintele tribunalului, Fossile, şi pe baza căreia Roger Button and Company, Articole de Fierărie Angro ajunsese să economisească peste şase sute de cuie anual.

În plus, Benjamin descoperi că începea să îl atragă tot mai puternic partea strălucitoare a vieţii. În acord cu atitudinea sa tot mai entuziastă faţă de hedonism, deveni primul om din Baltimore care se aşeză la volanul unei maşini. Cînd se întîlneau cu el pe stradă, contemporanii lui rămîneau privind cu invidie la imaginea bunăstării şi a vitalităţii pe care o reprezenta.

— Parcă întinereşte an de an, remarcau ei.

Iar dacă bătrînul Roger Button, acum la şaizeci şi cinci de ani, nu reuşise să-şi întîmpine fiul nou-născut aşa cum se cuvine, în cele din urmă îşi răscumpără păcatele revărsînd asupra lui sentimente care se apropiau de adulaţie.

Şi astfel ajungem la un subiect neplăcut, peste care e mai bine să trecem cît mai repede posibil. Un singur lucru îl îngrijora pe Benjamin Button: încetase să mai fie atras de soţia sa.

La vremea aceea Hildegarde era o femeie de treizeci şi cinci de ani cu un copil, Roscoe, de paisprezece ani. La începuturile căsniciei lor, Benjamin o adorase. Dar, pe măsură ce treceau anii, părul ei de culoarea mierii deveni de un castaniu neinteresant, emailul albastru al ochilor ei căpătă aspectul faianţei ieftine – în plus, şi mai presus de toate, ea însăşi devenise prea aşezată în toate cele, prea blajină, prea mulţumită, prea anemică în emoţii şi prea sobră în gusturi. Ca tînără mireasă, ea fusese cea care îl „tîra“ pe Benjamin la baluri şi dineuri – acum situaţia se inversase. Ieşea cu el în lume, dar fără entuziasm, deja acaparată de acea eternă indolenţă care într-o bună zi se mută cu noi în casă şi nu mai pleacă pînă la final.

Nemulţumirea lui Benjamin spori cu timpul. La izbucnirea războiului hispano-american din 1898, propria lui casă nu mai avea nici un farmec pentru el, aşa încît se hotărî să se înroleze în armată. Îşi folosi influenţa de afacerist pentru a obţine gradul de căpitan şi se dovedi atît de priceput la ceea ce făcea, încît a fost promovat la gradul de maior, iar în cele din urmă a ajuns locotenent-colonel, la ţanc ca să participe la vestitul atac de pe dealul San Juan. Se alese cu o rană uşoară şi primi o medalie.

Benjamin se ataşase atît de tare de dinamismul şi intensitatea vieţii cazone, încît îi păru rău să renunţe la ea, dar trebuia să se ocupe de afacerea lui şi, pînă la urmă, renunţă la grad şi se întoarse acasă. La gară îl aştepta o orchestră de alămuri, care îl conduse pînă în faţa uşii.

8

Hildegarde, fluturînd un ditamai steagul de mătase, îl întîmpină pe verandă; dar chiar în momentul cînd o sărută, simţi cu o strîngere de inimă că acei trei ani care trecuseră au lăsat urme. Ea era acum o femeie la patruzeci de ani, cu o şuviţă rebelă de păr cărunt. Imaginea aceasta i se părea deprimantă.

Sus, în camera lui, îşi văzu reflecţia în oglinda atît de familiară – se apropie şi îşi cercetă cu îngrijorare chipul, comparîndu-l imediat cu o fotografie a sa în uniformă, făcută chiar înainte de izbucnirea războiului.

— Dumnezeule mare! spuse cu voce tare.

Se întîmpla în continuare. Nu era nici un dubiu în privinţa asta – acum arăta ca de treizeci de ani. În loc să fie încîntat, se simţea stînjenit – întinerea. Pînă în acel moment sperase că, odată ce va ajunge la vîrsta fizică echivalentă cu vîrsta în ani, fenomenul grotesc ce-i marcase naşterea avea să ia sfîrşit. Se cutremură. Soarta îi părea cumplită şi neverosimilă.

Cînd coborî de la etaj, Hildegarde îl aştepta. Părea nervoasă, iar el se întrebă dacă nu cumva descoperise şi ea că ceva nu era în ordine. Cu un efort menit să mai slăbească tensiunea dintre ei, aduse chestiunea în discuţie la cină într-o manieră care lui i se păru cît se poate de delicată.

— Ei, observă el pe un ton lejer, toată lumea zice că arăt mai tînăr ca oricînd.

Hildegarde îl privi cu dispreţ şi pufni.

— Şi crezi că merită să te făleşti cu una ca asta?

— Nu mă fălesc, afirmă el stînjenit.

Ea pufni din nou.

— Ideea e că… spuse ea, apoi continuă după o scurtă pauză: Aş fi zis că ai suficientă demnitate cît să-i pui capăt…

— Cum aş putea să fac asta? întrebă el.

— N-am de gînd să mă cert cu tine, replică ea. Dar există un mod corect de-a face lucrurile şi-un mod greşit. Dacă te-ai hotărît să fii altfel decît toţi ceilalţi, bănuiesc că nu te pot opri, dar cred că nu-i cine ştie ce dovadă de tact din partea ta.

— Dar, Hildegarde, n-am ce să fac în privinţa asta.

— Ba poţi. Numai că eşti încăpăţînat. Ţi-ai băgat în cap că nu vrei să semeni cu nimeni altcineva. Întotdeauna ai fost aşa şi-aşa o să rămîi. Dar gîndeşte-te măcar cum ar fi dacă toţi ceilalţi ar vedea lucrurile ca tine – cum ar arăta lumea?

Cum acesta era un argument stupid, la care n-aveai ce să răspunzi, Benjamin nu spuse nimic şi din acel moment prăpastia dintre ei începu să se lărgească. Se întreba oare sub ce soi de vrajă îl ţinuse ea odată.

Ca să sporească ruptura lor, descoperi Benjamin, în timp ce noul veac se contura la orizont, pofta lui de petreceri şi desfătări devenea tot mai intensă. Nu se pomenea petrecere de orice fel în oraşul Baltimore fără să fie şi el acolo, dansînd cu cele mai drăguţe dintre tinerele măritate, stînd la taclale cu cele mai populare dintre debutantele în societate şi găsind că era o încîntare să se afle în compania lor, în vreme ce soţia sa, arătînd ca o văduvă neagră, şedea laolaltă cu doamnele de companie, urmărindu-l cu un aer cînd arogant-dezaprobator, cînd solemn, confuz şi plin de reproş.

„Ia uite“, spuneau oamenii. „Ce păcat! Un flăcău aşa tînăr legat de o femeie de patruzeci şi cinci. Probabil e cu douăzeci de ani mai tînăr decît nevastă-sa.“

Uitaseră cu toţii – căci oamenii uită inevitabil – că în 1880 mamele şi taţii lor făcuseră acelaşi soi de remarci despre cuplul acesta nepotrivit.

Crescînda nefericire de-acasă a lui Benjamin era compensată de numeroasele sale interese recente. Se apucă de golf şi jocul îi merse din plin. Începu să-l pasioneze dansul: în 1906 era expert în „Boston“, iar în 1908 era considerat specialist în „Maxixe“, pentru ca în 1909 măiestria lui la „Castle Walk“⁴ să ajungă motiv de invidie pentru orice tînăr din oraş.

Desigur, activităţile lui mondene interferau într-o anume măsură cu afacerea pe care o conducea, dar, la urma urmei, muncise din greu la vîndutul de fierărie cu ridicata timp de douăzeci şi cinci de ani şi simţea că în curînd va putea să-i predea afacerea fiului său, Roscoe, care absolvise Harvardul nu de mult.

De altfel, el şi fiul său erau adesea confundaţi între ei. Asta îl bucura pe Benjamin – în scurt timp uită de spaima insidioasă care îl copleşise la întoarcerea din războiul hispano-american, iar aspectul său fizic ajunse să-i provoace o plăcere ingenuă. Un singur nor plutea pe cerul mulţumirii sale – detesta momentele în care trebuia să apară în public alături de soţia sa. Hildegarde avea aproape cincizeci de ani, iar vederea ei îl făcea să resimtă absurdul situaţiei…

9

Într-o zi de septembrie a anului 1910 – la cîţiva ani după ce firma Roger Button & Co., Articole de Fierărie Angro trecuse în mîinile tînărului Roscoe Button – un bărbat care părea a avea cam douăzeci de ani intră în anul întîi la Universitatea Harvard din Cambridge. Nu făcu greşeala de a proclama că nu va mai ajunge niciodată să se vadă la vîrsta de cincizeci de ani, nici nu menţionă faptul că fiul său absolvise aceeaşi instituţie cu zece ani în urmă.

Aproape imediat după ce a fost admis, obţinu o poziţie importantă în grupa lui, parţial datorită faptului că părea ceva mai matur decît ceilalţi boboci, care aveau în medie optsprezece ani.

Dar succesul lui se datora în cea mai mare parte faptului că jucase strălucit în partida de fotbal american cu cei de la Yale, cu atîta vigoare şi cu o asemenea mînie rece şi lipsă de remuşcări, încît reuşi şapte touchdown-uri şi paisprezece goluri pentru echipa Harvardului, iar unsprezece dintre cei de la Yale, o echipă întreagă, ajunseră să fie căraţi afară de pe teren, unul cîte unul, în stare de inconştienţă. Benjamin deveni cel mai vestit om din colegiu.

În mod surprinzător, în anul al treilea abia dacă mai reuşea să prindă un loc în echipă. Antrenorii spuneau că pierduse în greutate, iar acelora dintre ei care aveau mai mult spirit de observaţie li se părea că nu mai era nici la fel de înalt ca pe vremuri. Nu mai reuşea nici un touchdown – adevărul este că îl păstrau în echipă mai ales în speranţa că reputaţia sa covîrşitoare era în stare să terorizeze şi să dezorganizeze echipa de la Yale.

În ultimul an nu mai reuşi nici aşa să intre în echipă. Se făcuse atît de mic şi de plăpînd, încît într-o bună zi nişte studenţi din anul doi îl luară drept boboc, incident care îl umili îngrozitor. Ajunse cunoscut drept un soi de copil-minune – un student în ultimul an care precis n-avea mai mult de şaisprezece ani – şi adesea îl şoca să observe cît de versaţi erau unii dintre colegii săi. Studiul i se părea din ce în ce mai greu – simţea că erau cursuri prea avansate pentru el. Îşi auzise colegii vorbind despre St. Midas’s, faimoasa şcoală preparatorie la care atîţia dintre ei se pregătiseră pentru colegiu, şi se hotărî să meargă acolo după absolvire, considerînd că i s-ar potrivi mai bine o viaţă la adăpost printre băieţi de aceeaşi înălţime cu el.

După absolvire, în 1914, merse acasă în Baltimore cu diploma de la Harvard în buzunar. Hildegarde locuia acum în Italia, aşa că Benjamin se duse să stea cu fiul său, Roscoe. Acolo, însă, deşi în general era bine primit, descoperi că în sentimentele lui Roscoe faţă de el nu exista nici un pic de căldură – ba chiar era vizibilă tendinţa fiului său de a crede că Benjamin, care umbla aiurea prin casă ca un adolescent cu mintea în altă parte, îi cam stătea în drum. Roscoe era acum însurat şi avea o poziţie importantă în viaţa socială din Baltimore, aşa că nu-şi dorea să se insinueze acolo vreun scandal legat de familia sa.

Benjamin, care nu mai era persona grata printre debutante şi printre studentele mai tinere, se pomeni că nu prea mai are mare lucru de făcut în afară de a-şi petrece timpul cu vreo trei sau patru băietani de cincisprezece ani din vecini. Îi reveni în minte ideea de-a se duce la şcoala St Midas’s.

— Ascultă, îi spuse el într-o bună zi lui Roscoe, ţi-am spus de nenumărate ori că vreau să merg la şcoala pregătitoare.

— Păi, du-te, atunci, replică scurt Roscoe, pe care îl dezgusta chestiunea în cauză şi care ar fi preferat să evite o asemenea discuţie.

— Nu pot să mă duc singur, spuse Benjamin cu un aer neajutorat. Trebuie să mă înscrii şi să mă duci acolo.

— N-am timp, declară Roscoe tăios. (Miji ochii şi se uită jenat la taică-său.) De fapt ar fi mai bine să n-o mai ţii atîta langa cu treaba asta. Ar fi mai bine să te opreşti odată. Ar fi mai bine… ar fi mai bine… (se opri, făcîndu-se stracojiu la faţă în timp ce-şi căuta cuvintele)… mai bine te-ai întoarce şi-ai lua-o înapoi. Treaba asta a depăşit limitele unei glume. Nu mai e deloc amuzant. Tu… tu fă bine şi poartă-te cum trebuie!

Benjamin se uită la el, gata să izbucnească în plîns.

— Şi încă ceva, continuă Roscoe, cînd sînt musafiri în casă vreau să mi te adresezi cu „unchiule“… nu cu „Roscoe“, cu „unchiule“, ai înţeles? E absurd să vezi un băiat de cincisprezece ani cum mă strigă pe numele de botez. Poate-ar fi mai bine să mă strigi „unchiule“ tot timpul, ca să-ţi intre-n obicei.

După ce-i aruncă tatălui său o privire aspră, Roscoe se întoarse şi plecă…

10

La finalul acelei întrevederi, Benjamin urcă scara încet şi mohorît şi se opri să se privească în oglindă. Nu se mai bărbierise de trei luni, dar nu reuşi să-şi depisteze pe faţă nimic altceva decît o brumă alburie în care nu i se părea necesar să se amestece. Cînd venise prima dată acasă de la Harvard, Roscoe îl abordase cu propunerea de a purta ochelari şi favoriţi falşi lipiţi pe obraji, iar în acel moment avusese senzaţia că urma să se repete farsa primilor ani. Dar favoriţii îi dădeau mîncărimi şi-l făceau să se simtă jenat. Plînse pînă ce Roscoe se înduplecă în silă.

Benjamin deschise o carte cu povestiri pentru băieţi, Cercetaşii din Bimini Bay, şi începu să citească. Dar se pomeni că-i zboară gîndul cu încăpăţînare spre război. America li se alăturase aliaţilor în cursul lunii anterioare, iar Benjamin voia să se înroleze, dar, vai, vîrsta minimă era şaisprezece ani, iar el nu arăta atît de mare. Oricum l-ar fi descalificat şi vîrsta lui reală, cincizeci şi şapte.

Se auzi o bătaie în uşă, apoi apăru majordomul cu o scrisoare purtînd într-un colţ o impozantă inscripţie oficială adresată domnului Benjamin Button. Benjamin rupse lacom plicul şi citi cu încîntare scrisoarea. I se aducea la cunoştinţă că mulţi ofiţeri în rezervă care luptaseră în războiul hispano-american erau chemaţi înapoi în serviciul activ şi înaintaţi în rang; era inclusă numirea lui ca general de brigadă în armata Statelor Unite, cu ordinul de a se prezenta imediat la raport.

Benjamin sări în picioare fremătînd de entuziasm. Asta-şi dorise. Îşi puse pălăria şi zece minute mai tîrziu intră într-un atelier de croitorie de pe Charles Street şi ceru cu vocea lui ascuţită şi nesigură să i se ia măsurătorile pentru o uniformă.

— Vrei să te joci de-a soldatul, fiule? îi aruncă un funcţionar, pe un ton nepăsător.

Benjamin se înroşi la faţă.

— Ascultă! Nu-i treaba dumitale ce vreau eu! ripostă el mînios. Mă numesc Button şi locuiesc în Mt. Vernon Place, aşa ca să ştii că am cu ce să plătesc.

— Ei, admise şovăind funcţionarul, şi dacă nu ai, presupun că are tatăl tău, deci e perfect.

Lui Benjamin i se luară măsurile, iar după o săptămînă uniforma era gata. Întîmpină dificultăţi în a obţine însemnele potrivite gradului său de general deoarece vînzătorul insista să-l convingă de faptul că o drăguţă de insignă a Asociaţiei Doamnelor Jucătoare de Cricket ar fi arătat la fel de bine şi că să se joace cu ea era mult mai distractiv.

Fără să-l anunţe pe Roscoe, Benjamin plecă de acasă într-o noapte şi luă trenul către Camp Mosby, în Carolina de Sud, unde urma să preia comanda unei brigăzi de infanterie. Într-o zi sufocantă de aprilie, se apropie de intrarea în tabăra militară, plăti cît îi datora taximetristului care îl adusese de la gară şi se întoarse către santinelă.

— Pune pe cineva să-mi ia bagajele! rosti el tăios.

Soldatul de gardă îl privi mustrător.

— Ia zi, un’ te duci cu ţoalele generalului, fiule?

Benjamin, veteran al războiului hispano-american, se dezlănţui asupra lui ca un vîrtej, cu ochii scînteindu-i, dar, vai, cu o piţigăiată voce în schimbare.

— Atenţie la mine! încercă el să tune asupra soldatului.

Făcu o pauză ca să respire, apoi deodată văzu santinela cum pocneşte din călcîie şi prezintă arma.

Benjamin îşi ascunse un surîs de satisfacţie, dar cînd aruncă o privire în jur îi păli zîmbetul. Nu el era cel care inspirase supunere, ci un impunător colonel de artilerie care se apropia călare.

— Domnule colonel! ţipă ascuţit Benjamin.

Colonelul se apropie, trase de frîu şi privi calm în jos către el, cu o sclipire în ochi.

— Al cui băieţel eşti tu? întrebă cu blîndeţe.

— Al naibii de nu-ţi arăt eu imediat al cui băieţel sînt! replică Benjamin cu ferocitate în voce. Dă-te jos de pe calul ăla!

Colonelul rîse zgomotos.

— Îl vrei, ai, generale?

— Uite! răcni Benjamin disperat. Citeşte asta.

Şi-i vîrî sub nas colonelului convocarea primită. Colonelul o citi cu ochii ieşiţi din orbite.

— De unde ai asta? întrebă imperativ, strecurîndu-şi documentul în buzunar.

— De la Guvern o am, după cum o să afli cît de curînd!

— Ia vino tu cu mine, spuse colonelul, privindu-l într-un anume fel. Mergem la Cartierul General să lămurim chestiunea asta. Vino.

Colonelul se întoarse şi îşi mînă calul la pas în direcţia Cartierului General. Benjamin n-avea altceva de făcut decît să-l urmeze cît mai demn cu putinţă  – promiţîndu-şi în sinea lui o răzbunare straşnică. Dar răzbunarea aceasta n-a mai ajuns să se materializeze. Două zile mai tîrziu însă se materializă din Baltimore fiul său, încins şi nervos după zorul călătoriei, şi-l escortă pe generalul în lacrimi, fără uniformă, înapoi acasă.

11

În 1920 se născu primul copil al lui Roscoe Button. În orice caz, în timpul festivităţilor de întîmpinare nimeni nu găsi de cuviinţă să pomenească faptul că micuţul cel şleampăt, arătînd ca la vreo zece ani, care se juca prin casă cu soldăţei de plumb şi un circ în miniatură era bunicul nou-născutului.

Nimeni nu-l antipatiza pe băieţelul pe al cărui chip fraged şi vesel se citea doar o urmă de tristeţe, dar pentru Roscoe Button prezenţa lui era o continuă sursă de chinuri. În limbajul specific generaţiei sale, Roscoe considera că trebuşoara asta nu era „eficientă“. I se părea că propriul său tată, în refuzul său de a arăta ca la şaizeci de ani, nu se comportase ca un „mascul get-beget“ – asta era expresia preferată a lui Roscoe –, ci într-un fel straniu şi capricios. Într-adevăr, doar o jumătate de oră de cugetare la chestiunea asta era de-ajuns ca să-l aducă în pragul nebuniei. Roscoe considera că „spiritele vivace“ trebuie să se păstreze tinere, dar a pune asta în practică la o asemenea scară era… era… era ineficient. Şi ajuns cu gîndul aici, Roscoe se odihni.

Cinci ani mai tîrziu, băieţelul lui Roscoe era deja suficient de mare ca să se joace cu micul Benjamin sub supravegherea unei singure bone. Roscoe îi duse pe amîndoi în aceeaşi zi la grădiniţă, iar Benjamin descoperi că fîşiile de hîrtie colorată, confecţionatul de covoraşe şi lănţişoare şi modele care mai de care mai interesante şi mai drăguţe era jocul cel mai fascinant din lume. Educatoarea l-a pus să stea la colţ, o dată, pentru că se purtase urît – şi atunci a plîns –, dar cea mai mare parte a timpului era compusă din ore de bucurie într-o cameră veselă, cu soarele răzbătînd prin ferestre şi cu mîna blîndă a domnişoarei Bailey odihnindu-se din cînd în cînd preţ de o clipă în părul lui zbîrlit.

Fiul lui Roscoe trecu în clasa întîi după un an, dar Benjamin rămase la grădiniţă. Era foarte fericit. Cîteodată, cînd alţi prichindei vorbeau despre ce vor face cînd vor creşte mari, peste faţa lui trecea o umbră, de parcă, într-un fel estompat, copilăresc, îşi dădea seama că acelea erau lucruri cu care n-avea să mai aibă de-a face niciodată.

Zilele curgeau monoton. Se întoarse la grădiniţă şi în al treilea an, dar acum era prea mic ca să înţeleagă pentru ce erau fîşiile de hîrtie în culori strălucitoare. Plînse din cauză că ceilalţi băieţi erau mai mari decît el şi se temea de ei. Educatoarea îi vorbi despre asta, dar el, deşi încercă să înţeleagă, nu pricepu nimic.

Îl retraseră de la grădiniţă. Bona lui, Nana, în scrobita ei rochie cadrilată, deveni centrul micii sale lumii. În zilele cu soare se plimbau prin parc; Nana îi arăta cu degetul un monstru uriaş şi cenuşiu şi rostea cuvîntul „elefant“, iar Benjamin repeta după ea; apoi seara, pe cînd ea îl dezbrăca şi îl băga în pat, el îi repeta întruna cu glas tare: „Efefant, efefant, efefant“. Cîteodată Nana îl lăsa să ţopăie în pat, ceea ce era distractiv, căci dacă te lăsai să cazi în fund cînd trebuia te pomeneai aruncat iar în picioare, şi dacă spuneai un „Aaa“ lung în timpul săriturilor obţineai un efect foarte plăcut de voce întreruptă.

Îi plăcea la nebunie să ia cîte un baston lung din stativul pentru pălării şi să umble prin casă lovind cu el scaunele şi mesele şi spunînd: „Bătaie, bătaie, bătaie“. Cînd era lume de faţă, doamnele în vîrstă dădeau mărunt din buze la adresa lui, lucru care-l făcea curios, iar cele tinere încercau să-l sărute, gest căruia i se supunea uşor plictisit. Iar cînd lunga zi se termina, la ora cinci după-amiaza, urca scara împreună cu Nana şi primea de mîncare cu lingura terci de ovăz şi piureuri moi şi gustoase.

Nu existau amintiri supărătoare în somnul lui de copil; nimic din glorioasele zile petrecute la colegiu nu răzbătea pînă la el, nimic din anii sclipitori în care tulbura inimile atîtor tinere fete. Nu existau decît pereţii albi şi siguri ai pătuţului şi Nana şi un bărbat care venea să-l vadă uneori, şi o minge mare şi portocalie pe care i-o arăta Nana chiar înaintea orei de culcare, cînd se însera, numind-o „soare“. Cînd soarele apunea, pleoapele lui erau grele – nu existau vise, nici un vis nu-l mai bîntuia.

Trecutul – atacul feroce în fruntea oamenilor săi, pe dealul San Juan; primii ani de căsnicie, cînd lucra pînă tîrziu în asfinţiturile de vară, în centrul fără odihnă al oraşului, pentru tînăra Hildegarde, de care era îndrăgostit; zilele de dinainte, în care rămînea să fumeze pînă în miez de noapte în vechea şi mohorîta casă Button de pe Monroe Street, împreună cu bunicul său – toate păliseră din mintea lui ca nişte visuri lipsite de substanţă, de parcă nici nu fuseseră vreodată aievea. Nu-şi mai amintea.

Nu-şi amintea prea bine dacă laptele fusese cald sau rece la ultima masă sau cum trecuseră zilele – nu existau decît pătuţul lui şi prezenţa familiară a Nanei. Şi apoi nu-şi mai aminti nimic. Cînd îi era foame, plîngea – atîta tot. Treceau amiezi şi nopţi şi el respira, iar deasupra lui erau bolboroseli line şi murmure pe care abia dacă le auzea, şi mirosuri pe care le distingea vag, şi lumină şi întuneric.

Apoi totul deveni întuneric, iar pătuţul lui alb şi chipurile slab conturate care se mişcau deasupra lui şi aroma caldă şi dulce a laptelui, toate păliră, topite laolaltă, din mintea lui.

1. Porecla este „oarecum de aşteptat“ întrucît în limba engleză numele personajului, Button, înseamnă printre altele „buton de cămaşă“.

2. Crying room, în limba engleză în original; în unele instituţii publice, încăpere destinată crizelor de plîns – la Vatican există o astfel de încăpere pentru papii nou-aleşi, care să-şi deplîngă acolo, în recluziune, greutatea doborîtoare a misiunii primite; unele biserici au de asemenea o astfel de cameră, destinată de regulă copiilor mici care fac crize de plîns în timpul slujbelor.

3. Asasinul preşedintelui american Abraham Lincoln.

4. Stiluri de dans: The Boston este o denumire alternativă pentru valsul american; Maxixe este un tango brazilian; Castle Walk este un stil de dans imaginat şi promovat de cuplul de dansatori Irene şi Vernon Castle la începutul secolului XX.