Bogdan Suceavă

Noaptea când cineva a murit pentru tine

roman

Editura Polirom

2010

© 2010 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, B-dul I.C. Brătianu nr. 6, et. 7, ap. 33, O.P. 37;

P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2095-1

ISBN 978-973-46-1734-0

Redactor: Ioana Aneci

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Tehnoredactor: Daniel Scurtu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Întâmplările prezentate sunt doar ficţiune. Orice asemănare cu persoane şi întâmplări reale e pur întâmplătoare.

Capitolul întâi
Pe vremea aceea, lumea era mult mai mică decât azi, pentru că nu ridicam privirea

În dimineaţa de 25 decembrie 1989 plecasem de acasă pentru a treia oară în lumea cea nouă. Am mers dinspre Piaţa Dorobanţi spre sud, spre Universitate, unde plănuiam să ajung pe jos. Libertate, egalitate, fraternitate, eram fix în imaginarul din Mizerabilii, încă siderat de surpriză, fără să ştiu ce voi face de acum cu viaţa mea. Că voi studia matematica, asta era clar. De fapt, asta chiar mă interesa. Dar în afară de asta? Puternic ardea soarele revoluţiei, în mintea mea răsărit, în venele mele răsărit, ne transmiteau la televizor în direct pe toate canalele lumii, pe noi toţi, în direct, toată acea maree de trupuri inundând oraşul, cum facem slalom printre gloanţe şi descărcăm automatele unii într-alţii.

Dimineaţa, la prima oră. De aici încep. Aşadar, 25 decembrie 1989. Pe atunci, în prima toamnă după armată, eram într-o condiţie fizică excelentă. Puteam să mă ascund imediat sub un camion când se deschidea focul şi puteam sprinta atunci când focurile de armă mă prindeau în loc deschis. Fugeam bine, precis şi foarte repede. Ştiam ce fac, din puţinul de instrucţie pe care-l primisem în armată, ştiam să mă feresc de o sursă de foc. Se spunea aşa: soldatul trebuie să folosească toate condiţiile de teren. Nu mai eram soldat de câteva luni bune, dar aveam instinctele încă vii. Nu se uită un exerciţiu ca acela.

În Piaţa Dorobanţi se afla de acum o baricadă de camioane. Nu se mai putea trece cu maşina prin Piaţă către nord. O formă de a proteja Televiziunea, care emitea din clădirea-turn de lângă Piaţa Aviatorilor. Erau patru camioane gigant, între care două cisterne, lipite unele de altele. Nimic nu le-ar fi putut clinti de acolo. Mi le aduc aminte foarte bine, pentru că de două ori m-am ascuns sub ele, atunci când s-a tras. Mi se tot părea că se trage de la etajele superioare ale Liceului „Caragiale“. Mă uitam într-acolo.

Dimineaţa aceea. O dimineaţă de Crăciun caldă, ireală. Era suficient să porţi o bluză şi geaca de blugi şi nu ţi-ar fi fost frig deloc. Nu arăta a iarnă. Îţi era mult mai uşor să fugi dacă erai îmbrăcat uşor, mai ales când se trăgea şi vroiai să te pui la adăpost. Când auzeai automatele deschizând focul în spate, deasupra sau la dreapta ta. Şi ştiam foarte bine ce înseamnă că se trage în tine. Pe 23 decembrie am văzut Biblioteca Centrală Universitară arzând. Şi tot pe 23 decembrie era să fiu împuşcat pe lângă străzile de la Televiziune, când mi-a venit ideea să merg într-acolo. Am auzit ricoşeul pe zid. Pe zidul care nu era departe de mine. Ştiu cum sună plumbul izbindu-se de piatră şi ştiu cum e să vezi praful zidului sărind în toate părţile. Nu departe, la trei paşi de tine. Haos, aşa mi se părea că e. Pentru mine haos înseamnă praful acela sărind din zid. Nu, nu mergeam nicăieri precis. Dacă s-ar fi întâmplat să mă lovească, n-ar fi fost nici un eroism, ar fi fost doar pură întâmplare.

Nu mai exista Republica Socialistă. De fapt, nu exista încă nimic în afara aerului plin de gloanţe şi a străzilor pline de oameni.

Piaţa Dorobanţi, 25 decembrie, dimineaţa. De două minute nu se mai trăgea. Am ieşit din scara de bloc unde intrasem, alături de alte douăzeci de persoane. Am privit în jur. Ştiam ce am de făcut. Mergeam pe Calea Dorobanţi spre sud, spre Universitate.

Deodată, l-am văzut.

Straniu.

Deodată.

L-am văzut în faţa mea.

A fost o surpriză uriaşă, de parcă ar fi trecut prin oglindă şi s-ar fi arătat pe bulevard ieşit din apele argintii ale oglinzii pentru a mă întâlni. Era îmbrăcat în uniforma militară gri-bleu, cea atât de familiară mie, cea pe care o purtasem zi de zi vreme de nouă luni până în 3 iulie 1989. Părea că-mi poartă uniforma. Contrar regulamentelor militare, avea capul descoperit, fără cască sau bonetă, şi ducea arma în cumpănire. Cureaua armei îi atârna în neorânduială, prea lungă. Era ceva mai înalt ca mine şi ceva mai osos. Mi se părea aşa, poate unde era nedormit şi avea obrazul tras şi foarte palid. Eram la câţiva paşi în urma lui şi-l vedeam ştergându-se de sudoare cu dosul mânecii, mergând alene spre sud pe Calea Dorobanţi, singur, fără pluton, fără comandant, dar cu însemnele unice ale micii unităţi unde, cu câteva luni înainte, fusesem şi eu încorporat... Acea unitate atât de singulară... Detaliul care-l distingea de miile de soldaţi împrăştiaţi prin Bucureşti şi care se luptau cu teroriştii pentru a salva revoluţia română de fanaticii contrarevoluţionari, cum ne tot ziceau la televizor, era însemnul militarilor cu termen redus, şerpişorul albastru cu fir alb de pe epolet. Ştiam foarte bine că exista în tot Bucureştiul un singur pluton cu termen redus ai cărui militari erau îmbrăcaţi în gri-albastru şi eu am făcut parte din el, promoţia 1988-1989. Aşadar, tânărul din faţa mea îmi era un soi de frate, de camarad de arme, dar el nu m-ar recunoaşte niciodată ca atare, aşa cum arăt acum. Pentru că acum sunt civil. Şi vin de acasă. Nu mai alerg în bocancii mei cu boturi de şalupă, strâns ridicaţi pe glezne. Nu mai port pe cap boneta gri-bleu. Port adidaşii mei albi cu dungi albastre, blugi decoloraţi şi geaca mea de provenienţă est-germană. Sunt mândru de ea: între altele, e geaca în care m-a prins liberarea din armată vara trecută. Nu m-ar mai recunoaşte, pentru că prea puţin din trecutul nostru ni se însemnează pe chip. Sunt murdar de praf, dacă nu cumva şi de noroi, de când am făcut culcat în Piaţa Dorobanţi, acum zece minute, când s-a deschis focul asupra noastră, cei câteva sute strânşi în Piaţă. S-a tras de undeva de pe acoperişul acestor clădiri. E a treia oară în trei zile când se deschide focul în timp ce trec eu prin Piaţa Dorobanţi şi mi s-a părut iar că s-a tras dinspre Liceul „Caragiale“. Am fotografiat ieri ferestrele, fireşte, dar nu mai am filmul. Mi l-au luat într-un filtru la Universitate. A fost absurd. M-au căutat prin buzunare, mi-au găsit aparatul de fotografiat Smena 8, mi-au scos filmul. L-aş fotografia acum şi pe fratele acesta al meu îmbrăcat în gri-bleu. Dar nu o mai am, am lăsat-o acasă.

E haos. Cum ziceam, e ca dracu’. După ce mi-au scos filmul din ea şi m-au buzunărit pe toate părţile, am lăsat camera foto acasă. Nu mai am filmul acela. Nu am cum dovedi ceea ce povestesc. Singurul film care a rămas e cel înscris pe retină. Şi ce am văzut? Că am fugit când a început să se tragă? Sau tânărul care a fost lovit de un glonţ şi pe care mulţimea l-a pus într-o Dacie roşie, cu piciorul sângerând? Maşina a demarat în trombă spre Spitalul de Urgenţă, ocolind o altă Dacie strivită de un tanc. Piaţa Dorobanţi. Doar amintirea mea. Nu am dovezi. Să zicem că totul e ficţiune. Să zicem că mi-am imaginat totul. Ce înseamnă, în fond, realitatea?

Am fost acolo.

Dar acum lumea întreagă o să se schimbe, o să schimbăm lumea. Vreau să ajung neapărat la Universitate, unde de două zile am început să scriem statutul noii Ligi a Studenţilor. De fapt, eu am scris prima versiune. Am făcut istorie. După aceea au început să umble pe el, au votat, l-au învârtit, textul a început să crească. E altfel. Cică vom relua lucrările azi la ora zece a dimineţii. Aşa o fi, dacă ajung acolo. Dacă nu, discută fără mine. Eu nu sunt important, eu mi-am făcut datoria, atunci când iniţiativele se aflau abia la început. I-am ajutat să mute discuţia din vorbe goale pe text. I-am ajutat să fie precişi. Nu mai ştiu ce e important. Sunt clipe când mi se pare că minunata lume nouă nu se poate naşte fără mine. Chiar dacă mi-ar rămâne pielea pe băţ pentru asta, n-aş vrea să lipsesc din amfiteatru. Nu mai mi-e frică. După vreo două zile de când se trage în tine şi vezi oameni loviţi, îţi cam trece frica. Sau nu, nu îţi trece, ci uiţi că e acolo. Îţi e frică mereu, dar uiţi că se poate şi fără de frică. Îţi închei socotelile şi tot ce-ţi doreşti e să nu ţipi când vreunul dintre gloanţele zburând la întâmplare prin Bucureşti te va lovi în măruntaie. M-am gândit la asta. E important ca, dacă sorţii te aleg pe tine, să nu te dai în spectacol cu zvârcoliri inutile. Vrei să vezi treaba la rece. Şi îţi spui aşa. E o chestiune care ţine de calculul probabilităţilor. Da, ştiu. Acum sunt acolo, pe stradă. Gloanţe zburând la întâmplare sunt peste tot. Îmi trec mâna peste obrazul proaspăt ras. Da, sigur. M-am ras şi m-am închinat când am plecat de-acasă. Vorba aceea, dracu’ ştie. Te gândeşti la toate când închizi uşa în urma ta.

Scena asta îmi aminteşte dimineaţa de ianuarie 1989 când am mers cu Cristi prin pădurea de la Băneasa. Cristi, fratele meu din armată, copilul acela neajutorat ajuns în cazarmă, pe care hainele de soldat stăteau ca un covor întins la uscat peste gard. Cine-l paraşutase pe el la noi în unitate, aşa de nepregătit pentru viaţă? Nu aveam voie să mergem pe şosea, pe acolo merg numai cadrele, era consemn, aşa că noi mergeam prin pădure, pe un drum paralel cu şoseaua. Poliţia militară ne-ar fi putut lua de pe stradă. Nici o problemă, hai prin pădure. Pădurea Băneasa, densă şi sălbatică, zăpada afânată ca o mlaştină albă, ca o supă primitoare. La doar treizeci de metri în pădure, nimeni de pe drum nu te mai vede. Cristi mi-a zis: o luăm pe acolo. Mi-am amintit scena asta. Mi-a arătat pe unde se poate ieşi spre şoseaua Bucureşti-Ploieşti. De acolo, încă o sută de metri spre sud, în faţa Institutului Meteo era staţia de autobuz. Mergeai două staţii, apoi ajungeai la cealaltă staţie, cea mare, unde întoarce la Băneasa autobuzul-râmă 131. Da, este chiar el, vestitul trei’ş’unu, care duce la Liceul „Caragiale“, iar eu am fost caragialist. Autobuzul trei’ş’unu e patria mea, el mă duce acasă. Atunci când am bilet de voie.

Mă uit după soldatul care merge înaintea mea pe Calea Dorobanţi. Are un mers straniu, de om ameţit. Bănuiesc că nu a dormit noaptea de dinainte. Eu am dormit câteva ore, în patul meu, acasă. Am dormit ca un prunc, vreo trei ore, nu cred că am avut mai mult. Am stat la televizor, după ce m-am întors de la Universitate. Acolo, pe perne, în neştire am coborât în somn, epuizat, terifiat, fără să visez nimic. Un somn ca moartea, adânc şi negru. Se trăgea în Piaţa Dorobanţi şi se auzea distinct la mine-n dormitor, deşi asta era departe. Blocul nostru e pierdut printre străzi, spre Floreasca, la noi n-a avut loc nici un eveniment major. Dar Piaţa Dorobanţi e aproape. Am dormit cu zgomotul focurilor de armă pe fundal, în patul tatălui meu, pentru că mi s-a părut că ar fi mai ferit, dacă gloanţele ar trece prin apartament. Îţi vin tot felul de idei. Căci începi să te gândeşti, dacă ăştia mitraliază pe-aici, ce zonă a casei lovesc mai întâi? Ce bine că se construieşte din fier-beton! Inevitabil, te uiţi în jur şi îţi pui problema dacă vreun vârf de clădire nu te-ar expune, dacă fereastra şi poziţia ta în pat nu permit trei puncte coliniare, din toate fasciculele de drepte posibile. Uite-aşa. Aplicaţie neaşteptată a teoremei lui Menelaus în interiorul retinei tale. Secţiune prin realitatea multivariată. Îţi imaginezi cu încetinitorul gloanţe venind spre carnea ta, alunecând pe-o rază, făcând bum prin fereastră, strivindu-ţi carnea şi explodându-ţi venele, pătrunde-n casă şi în gând, ka-bum. Aşa se spune că auzi, ka-bum. Dacă nu există o asemenea traiectorie, atunci poţi adormi liniştit. Poţi adormi şi expus unor posibile traiectorii, o ştiu şi pe-asta. Se poate dormi şi-n linia întâi a hazardului. Se poate orice pe lumea asta.

Tata nu e acasă. Tata a purtat toată viaţa uniforma gri-bleu, de la nouăsprezece ani, de când a intrat în şcoala militară. Tata a crezut în ordinea socială. Afară bate haosul dinlăuntrul vântului.

Nu era acasă nici când m-am trezit, mi-am băut cafeaua şi am ieşit din casă, ignorând ce spunea mama. Mama mă vrea viu şi de aceea nu înţelege ce vreau, unde plec, unde mă duc. Dar lumea cea nouă nu se poate fără mine. Nu aş putea să nu merg spre Universitate. Am ieşit, trecând printre blocuri, spre Piaţa Dorobanţi, alegând un traseu ferit. Aşa credeam eu. Blocurile acelea, desenate în formă de U, îţi permiteau să înaintezi fără să te expui către piaţă sau către marile bulevarde. Cel puţin primii trei sute de metri. Nu mai mult. Piaţa Dorobanţi nu e departe de Aleea Primăverii, locul unde se afla reşedinţa prezidenţială, clădirea care a fost invadată de masele de revoluţionari cu trei zile în urmă, imediat ce Nicolae Ceauşescu a părăsit Bucureştii la bordul unui elicopter. Legenda spune că pe locul pieţei de legume, acolo unde scrie mare, cu roşu, Piaţa Dorobanţi, se afla acum două decenii o cârciumă rămasă din vremuri vechi. Acolo ar fi venit pe jos, la finele anilor şaizeci, Andruţă Ceauşescu, bătrânul părinte al nou-alesului secretar general al Partidului. Intra în restaurant, se aşeza la masa de lângă fereastră şi cerea o sticlă cu vin. Chelnerul i-o aducea, apuca să bea două pahare pe stomacul gol, după care începea să-l cuprindă entuziasmul şi se împrietenea cu toată lumea din restaurant, le promitea marea cu sarea, în timp ce cei din jur se străduiau să-şi păstreze sobrietatea, atât cât se putea în condiţiile date. Probabil că râdeau pe înfundate, căci uite-l pe tatăl tovarăşului secretar general, beat pulbere şi povestind despre Elena Lupescu şi Bucureştii anilor treizeci. Când ajungea la a doua sticlă, euforia îl împingea să răcnească vesel că dă un rând la toată lumea, căci, iată, striga el, fiu-meu e secretar general, la toată lumea înc-un plin, fiecare cu ce are sau, cum spune tovarăşul Lenin că ar fi principiul socialismului, fiecăruia cât munceşte, fiecăruia după nevoi. Cam pe atunci reuşeau să-l găsească băieţii în costum şi la cravată de la Direcţia a cincea, care veneau şi-l luau de braţ, în timp ce bătrânul izbutea să apuce în trecere un suvenir, fie paharul, fie sticla însăşi, clătind pe fund băutura rămasă, opunând o rezistenţă aproximativă şi intonând câte un cântec idiot. Îl întindeau pe bancheta din spate a Renaultului de protocol, apoi subofiţerul de circulaţie oprea traficul pentru ca maşina să se întoarcă spre nord, pe Strada Beller. Scena s-a repetat de atât de multe ori, încât Nicolae Ceauşescu, sătul de zvonurile că părintele său le-a promis tuturor bunilor consumatori din cartier că vor fi numiţi miniştri şi că Andruţă dă un rând la toată lumea la crâşma din Dorobanţi, a dat dispoziţie ca întregul restaurant să fie făcut una cu pământul şi în locul lui să se facă o piaţă de legume şi fructe. Şi a mai avut o grijă: ca nicăieri pe o rază de un kilometru să nu mai rămână nici o unitate socialistă care să vândă băutură.

Îmi amintesc povestea asta de câte ori trec pe acolo. Azi cu atât mai mult cu cât n-avem habar unde e Nicolae Ceauşescu. Chiar cred că se află undeva, în provincie, şi-şi orchestrează întoarcerea în Bucureşti. Ce şanse are? Ce sprijin are? Tot oraşul e în stradă. Se trage. S-a tras toată noaptea. Se trage de trei zile. Sediile Partidului au fost devastate. Nu a mai rămas nimic funcţional în Bucureşti, nimic pentru el, fireşte. Şi cine mai e la ora asta pentru el? Fir-ar să fie, eu nu pot să-mi imaginez pe nimeni care s-ar putea bate pentru Ceauşescu.

Iată-mă de acum ajuns la Perla, unde plănuiesc să trec strada. În vremuri liniştite, asta n-ar fi o problemă. Acum însă e complicat. Bulevardul Ştefan cel Mare pare deodată al dracului de lat, indiferent cât de bine sprintez. Da, alerg foarte bine. De fapt, e singurul lucru pe care l-am învăţat în cele nouă luni de exerciţiu cazon. Au trecut cinci luni de când m-am liberat din armată. Dacă toată chestia asta se întâmpla acum câteva luni, m-ar fi prins cu arma în mână. O întreagă istorie sau, vorba căpitanului Tănase, care şi el e amestecat pe undeva în iureşul revoluţiei, viaţa merge mai departe. Da, soldatule, viaţa merge mai departe.

Pe bune că îmi vine să îl ating pe umăr pe soldatul cu termen redus îmbrăcat în gri-bleu. Îmi vine să-l iau în braţe, să-l întreb ce a mâncat, ce a băut, deşi nu am cu mine nici de mâncare, nici apă. Dar ar trebui să am grijă de el, nu-i aşa? Şi aş vrea să-l întreb ceva important, unde e restul unităţii, ce au făcut ei de când a început haosul în Bucureşti, de pe 21 decembrie, unde sunt distribuiţi acum, de când trupele de Securitate au fost puse sub comanda armatei? Unde sunteţi voi? Mi-ar răspunde oare? Să-i spun că eu sunt sergentul cu termen redus, de acum în rezervă, care ştie că în baia companiei sunt douăzeci şi patru de chiuvete şi opt bude turceşti, că pe etajul doi sunt cinci uşi pe stânga şi trei pe dreapta, să-i spun asta, în loc de act de identitate, în loc de orice parolă, în loc de orice alt consemn de recunoaştere? Dacă i-aş spune toate aceste lucruri, m-ar recunoaşte numaidecât şi ar şti că sunt de acolo. Deşi ce legătură mai am eu cu unitatea militară 0396, cu arma respectivă sau cu întregul aparat? Nici una. Toate astea sunt istorie. Vezi geaca asta de blugi? Asta este identitatea ta de acum. De ce crezi altfel? Cine eşti tu? Oare schimburile de focuri care de patru zile răscolesc Bucureştii te-au aruncat un an înapoi, cu mintea în cazarmă? Acolo te gândeşti? Ar trebui să-ţi spui: gata, s-a terminat. Dar nu poţi să-ţi spui asta câtă vreme se trage. Sau ceea ce vezi tu nu este realitatea? Asta e mai complicat de acum. Trebuie să mergi mai departe, spre sud. Libertate, egalitate, fraternitate. Nu s-ar putea fără tine.

De la Perla el o ia către stadionul Dinamo. Către Spitalul de Urgenţă, unde ştiam că noaptea trecută au fost schimburi de focuri. Să merg după el? Să-l strig? Nu, nu ştiu cum îl cheamă. Tovarăşe fruntaş? Ce să-i spun? Sau să-l strig cum făcea şeful de stat-major, militarule tere? Aşa oare?

Îl petrec cu privirea. Rămân în urmă.

Nu i-am vorbit. Nu i-am spus nimic.

Fratele meu a plecat mai departe.

Acum ştiu unde se ducea: spre Spitalul de Urgenţă. Plutonul cu termen redus fusese repartizat să asigure apărarea spitalului, misiune aparent mai uşoară, ca pentru nişte viitori studenţi, abia încorporaţi în septembrie 1989. Atunci însă nu ştiam. Noaptea dinainte fusese pentru ei un măcel în direct. Istoria s-a aflat mai târziu.

De fapt, toată lumea avea să vadă la televizor în primăvara lui 1990, pe postul naţional, ştirea că Nicolae Seraru a fost externat din clinica italiană unde fusese operat la piciorul drept. Primise un glonţ undeva deasupra gambei, unde metalul ardent întâlnise osul, pe care îl izbise sub un unghi mai mic de patruzeci şi cinci de grade, de parcă cineva l-ar fi împuşcat din ceruri. Când s-a întors la Otopeni, camerele de luat vederi s-au centrat pe chipul lui. O jurnalistă blondă care nu-şi făcuse temele l-a întrebat din ce unitate a făcut parte, apoi l-a întrebat din ce pluton. „Cum din ce pluton? “, a replicat el, cu un zâmbet amar. Şi i-a răspuns: „Singurul pluton de militari cu termen redus care se afla la Comandamentul Trupelor de Securitate“. Da, şi plutonul acela ajunsese în centrul schimburilor de focuri de la Spitalul de Urgenţă din zilele revoluţiei române, lăsând în urmă o serie de răniţi care au ajuns din misiunea de a păzi spitalul direct pe masa de operaţie. Cu excepţia lui Nicolae Seraru, care avusese ghinionul unei răni atât de complexe, încât intervenţia chirurgicală nu a putut fi efectuată în zilele acelea la Bucureşti. L-au trimis în Italia. A fost operat acolo, a revenit acasă după două luni. În interviul de la întoarcere, povestind despre plutonul acela, a descris destinul aparte al acelor treizeci de militari. Povestea lor trebuia spusă cândva şi a spus-o el. Dar nu suntem noi toţi totuna? Căci generaţia celor treizeci care au servit în acelaşi loc cu un an înainte nu e totuna? Eu sau el sau oricare dintre ei, acelaşi trup, nu-i aşa? Singurul lucru diferit este carnea. Şi durerea. Durerea o simţim fiecare. Dar destinele noastre ar fi putut fi comutative. Destinele noastre or fi fost similare, numai carnea era alta. Ai simţit tu glonţul acela? Ai simţit tu? Altceva avusesem noi în comun: visele tensionate şi incolore. Am dormit în dormitoarele acelea vreme de nouă luni, am văruit clădirea, am dat cu ceară coridorul, am vopsit cu negru bordurile zidurilor, am spălat chiuvetele patriei, am curăţit cartofii ei, am învăţat să tragem cu pistolul-mitralieră de tip Kalaşnikov şi ne-am pregătit pentru apocalipsă sub drapel, purtând pe umeri şerpişorul albăstriu care însemna militarii cu termen redus din subordinea operativă a Ministerului de Interne. Da, am văzut şi noi câteva misiuni, dar nu se compară cu apocalipsa de acum. Cerul scuipă plumb înstelat şi ilogic. Drepţi, paharnici ai nopţii, bumbii de metal căutându-şi carne pentru somn.

Ce am văzut eu, de fapt, în misiunile mele? O parte dintre ele au fost legate de seria de întâlniri pe care Nicolae Ceauşescu le-a avut în toamna lui 1988 cu mai mulţi lideri politici străini. Deşi lucrurile erau pregătite cu minuţiozitate cu mult timp înainte, la noi ordinele ajungeau în ultima clipă. Şapte seara, pe platou. Aerul pur şi umed al pădurii, intensitatea momentului. „E cea mai mare onoare pentru voi“, ne-a zis locotenentul, stând în poziţie de drepţi pe platoul asfaltat al unităţii, cu ochii aprinşi de oarecare patimă, „veţi face parte din aparatul de pază şi protecţie al celei mai importante vizite a unui demnitar străin din ultimii ani“. Zisese asta de mai multe ori. Ne lăsase pe toţi în poziţie de drepţi, cu ochii alunecând peste zările îndepărtate, cu imaginea aceasta a gloriei, adică noi, cei de acolo, parte a unui mecanism plin de rotiţe, un mecanism funcţionând ireproşabil şi în care, în fine, după două luni de antrenamente şi de instrucţie, urma să jucăm şi noi un rol. „Veţi avea tot echipamentul din dotare cu voi“, şi, imediat ce ne-a spus asta, parcă nu ne-am mai putut imagina chiar totul. Adică, de-ar fi fost cum zicea el, urma să mergem în plin Bucureşti îmbrăcaţi în uniforma gri-bleu a miliţiei, purtând pe dreapta sacul de merinde cu foaia de cort, în stânga masca de gaze, la centură cele două încărcătoare de rezervă şi tocul de baionetă, toate astea peste mantaua pe care tocmai ne-o dăduseră. Asta spunea oare? Vorbea despre o operaţiune amplă, despre ceva uriaş, că vom acoperi tot teritoriul României, soldat lângă soldat, astfel încât la acea dată din noiembrie 1988, când preşedintele Iranului va veni la Bucureşti, teritoriul patriei să fie cea mai sigură zonă din univers. Şedeam aliniaţi undeva, pe marginea platoului, şi ne vorbea, dând din mână agitat, ţopăind pe loc, în stilul lui. Îl urmăream toţi treizeci de parcă ar fi fost un film cu James Bond, în care noi am fi ajuns în prim-plan. Iar locotenentul Cojocaru era interpretat de Sean Connery, de nimeni altcineva, Sean Connery la tinereţe, ca în filmul Colina, în care el era cel mai supărat apevist al Imperiului Britanic. Da, zicea, da, cea mai sigură zonă din univers, pentru că în ziua de azi terorismul internaţional a atins un nivel de performanţă redutabil, există experţi în dispozitive de ghidare care pot instala lansatoare balistice la doi kilometri de aeroport şi pot lovi cu mare precizie avionul ce aduce un şef de stat, cu toată garda lui de corp. Unora chiar le-ar conveni ca liderul oaspete să fie atacat la Bucureşti, pentru ca România să fie blamată pentru asta. Îl ascultam şi ne prinsesem până atunci că vorbea mult şi aiurea, că aproxima şi îl lua gura pe dinainte, dar de data asta vorbea de parcă ne spunea lucruri pe care-l instruiseră să le afirme cu dezinvoltură, cu sinceritate, din inimă şi cu dăruire. Era în rol. Locotenentul nostru, cu dicţia lui de ţăran neobişnuit cu textele scrise. Connery jucând un Bond căzut în mizerie. Şapca pe-o ureche, şapcă de miliţian de la oraş, ce tare era el. Nu, nici o contradicţie, asta era realitatea noastră, retina reţine memoria culorilor, stimulii fundamentali ai acelei ere, conturul lesne recognoscibil al ofiţerului de trupe mulţumit de ce-a ajuns în viaţă faţă de unde-a plecat, locul acela de la ţară, din fundul Moldovei, cu dicţia care-i trăda întreaga biografie. Trecutul lui nu-i era trecut pe chip, ci în cuvinte. Rolul îl prindea de minune şi, cu cât se simţea mai bine, cu atât vorbea mai mult. Vorbea cu aerul spontan al omului care nu s-a studiat niciodată într-o altă oglindă decât în cea a zărilor.

Spunea aşa: acum veţi avea, în sfârşit, ocazia să arătaţi că sunteţi bărbaţi, iar nu cârpe. Ne vom trezi la patru în zori şi vom lua micul dejun repede, imediat după înviorare, care va fi programată la patru şi cinci. La ora cinci vom fi echipaţi, în autobuz. Nu vreau să fie nici o întârziere, totul trebuie să meargă şnur, să alunece ca pe gheaţă, indiferent cât de adormiţi vor fi unii, şi nu vreau să dau nume, se ştiu ei, ai auzit, Ungureanule, ai auzit, despre adormiţi este vorba, ca tine, dragă. Eu vorbesc în general, pentru toată lumea. Nu mă interesează la cât te trezeai tu la mămica şi la tăticul tău acasă, aici nu este acelaşi lucru, aţi auzit, asta este o misiune se-ri-oa-să, capul pe umeri şi privirea înainte, soldat!, acum e o treabă mai serioasă decât orice altceva la care aţi luat fiecare dintre voi parte vreodată.

Îl ascult şi mă uit înainte, spre cerul gri al toamnei. Care este lucrul cel mai important la care am luat eu parte vreodată? Nu ştiu. Poate olimpiadele de matematică sau poate concursurile Gazetei matematice, n-am idee, acelea fuseseră până atunci bătăliile mele. Treziri la şase dimineaţa, eventual. Până la nouă, mintea judecă. Cristalul gândirii, supraputerile rezolvitorului de probleme conjurate spre retină. Iar la ora nouă, limpezimea de cristal a lucidităţii supreme, oficiind slujba după canonul lui Gheorghe Ţiţeica. Puţini oameni ar înţelege. Dar viaţa merge mai departe, nu uita asta. Acum e altceva. Acum locotenentul spune că important este preşedintele Iranului.

Nu uit nici un detaliu.

Da, îmi aduc aminte. În armată am meditat la matematică trei locotenenţi care vroiau să dea admitere la facultate. Şi vreo trei militari în termen. Am lucrat cu fiecare dintre ei dimineaţa în zori şi noaptea târziu, i-am învăţat ce au avut nevoie pentru examenele lor de admitere, adică inducţie matematică, derivate şi aplicaţiile derivatelor la desenarea graficelor, tehnici de integrare, algebră liniară şi misterioasa definiţie a determinanţilor, grupuri şi inele, am lucrat toate capitolele care se cer la admitere în stilul problemelor de politehnică sau de studii economice. Sunt omul-orchestră, sunt cel care nu doarme niciodată, sunt cel care se simte precum peştele-n apă în miezul unor ocupaţii ce le-ar repugna altora. Am fost soldat, dar ce fel de soldat am fost? Ca mine n-a mai fost nimeni.

Acum sunt gata de sprint, în faţa câmpului de probabilităţi care este Bulevardul Ştefan cel Mare. Sunt la Perla, faţă în faţă cu Bulevardul. Privesc. Şinele de tramvai. Trotuarul. Vreau să merg spre sud, să ajung la întâlnirea de la ora zece de la Facultatea de Matematică. Nu-i pot lăsa să masacreze textul noului Statut al Ligii Studenţilor. Eu sunt revoluţia. Eu sunt gata să trec în fugă pe aceste străzi, spre ţinta mea, spre Universitate. Îmi iau inima în dinţi şi alerg, pe jumătate aplecat, apoi tot mai vertical şi în fine maximum de viteză, aşa cum scrie în regulament, două sute patruzeci de paşi pe minut, haide, soldatule, două sute patruzeci de paşi pe minut. Sar peste şinele de tramvai care se ivesc dintre pietrele cubice, ca nişte dinţi, capcană pentru fraieri. Sar peste pietrele cubice inegale şi ştirbe. De undeva, dinspre Piaţa Victoriei, chiar atunci cineva trage un trasor. Întorc privirea spre dreapta. O urmă albă pe cerul dimineţii, cam fără rost, sudoare pe tâmplă, fior pe şina spinării. Nu, nu eu. Altă rază în univers. Mă îndrept către casa scărilor blocului din faţă. Acolo e plin. Să tot fie vreo douăzeci de oameni. Prin tot oraşul în casa scărilor e plin, oameni care se ascund de urgia de afară, oameni care aşteaptă. Mulţi oameni. Ne privim în ochi. Ne căutăm privirile. Românii se privesc în ochi unii pe alţii. Cum ar reacţiona un străin? Nu ar răspunde privirii în ochi. Probabil asta ne aşteptăm, ca duşmanul revoluţiei să evite privirea directă. Îmi fac loc între ei. Mă scuzaţi, le spun celor pe care-i ating, mă scuzaţi. Se dau la o parte, ştiu şi ei foarte bine de ce. Câţi oare au trecut strada aşa? Nu e spaţiu, în această lume nu e spaţiu. Şi asta văd de vreo două zile, am învăţat cum să trăiesc în Bucureşti când se trage. Parisul Orientului a devenit noul Beirut. Aşa se privesc în ochi în Beirut?

E curios cum se obişnuiesc oamenii cu orice fel de condiţii. Cu numai câteva zile în urmă habar nu aveam că o să văd focuri de stradă în Bucureşti. Când am auzit primele focuri de aproape, în seara zilei de 22 decembrie, în Piaţa Dorobanţi, într-un moment când fusesem convins că revoluţia s-a încheiat, am fost speriat şi şocat. Apoi, după prima zi, am învăţat să traversez marile bulevarde în fugă, să alerg prin spaţii deschise şi să mă culc la pământ atunci când văd oamenii din jur ferindu-se. Locurile unde îţi cauţi adăpost. Asfaltul. Se trage? Atunci, pe caldarâm. Ca până mai ieri pe câmpul de instrucţie numărul opt de la Băneasa. Crăpăturile asfaltului, pline de umezeală, se văd de foarte aproape.

Crezusem că instrucţia aia din armată nu îmi va servi la nimic. Aşa îmi imaginasem când am ieşit pentru ultima oară pe poarta cazărmii, în autobuzul ăla care ne-a dus undeva spre Piaţa Victoriei.

Cazarma.

De cum au început focurile de armă prin Bucureşti, mi-am amintit tot, chiar şi scenele pe care mi-aş fi dorit să le uit. Focurile de armă mi-au redeşteptat cazarma în sânge.

Nu poţi să treci pe-acolo şi-apoi să ştergi urmele. Rămâne în tine. Soldat, fruntaş, caporal, sergent, nouă luni din viaţă. Caietul de artă militară. Fotografia de pe carnetul de serviciu. Bocancii. Sunt esenţiali bocancii. Imaginea lor. Îţi coboară undeva până pe creierul mic. Acolo, în tine, rămâne îngropată fiara. Soldatul. Adică fiara. Memoria trece-n instinct şi partea aceasta a memoriei se deşteaptă imediat, de cum auzi distinct glasul kalaşnikovului. Cu un singur gând: cum să supravieţuieşti în situaţia aceea.

Clădirea aceea unde am făcut armata, la nord de Bucureşti... Comandamentul Trupelor de Securitate se afla situat într-un complex de cinci clădiri, rămas moştenire de la vechea Jandarmerie... Cea în care m-am aflat eu pentru nouă luni, împreună cu singurul pluton de militari cu termen redus îmbrăcaţi în gri-albastru din tot Bucureştiul, nu era situată centrul universului, ci reprezenta doar un apendix lateral al marelui Comandament... Se găseau acolo îngrămădiţi mii de militari în termen, forţa aflată la dispoziţia Comandamentului Trupelor de Securitate. O parte a militarilor, cam jumătate, erau îmbrăcaţi în kaki, cu petliţe albastre. Alte două unităţi, însumând împreună peste o mie de oameni, cei de la unitatea 0396, care erau vreo şase sute şi a căror principală misiune era să dubleze patrulele de pază şi ordine ale miliţiei, şi cei de la unitatea 0696, a căror treabă era să păzească ambasadele prin Bucureşti şi care erau cel puţin tot atâţia, aveau uniforme gri-albastru. Toţi erau mai înalţi decât media, mulţi se apropiau de unu optzeci, toţi cu dosare curate, de români adevăraţi, de la munte, băieţi de la ţară cărora le puteai da ordin să fugă, să care, să nu doarmă, să spele, să sară cu paraşuta, să sape. Pentru ţară şi partid, nu-i aşa? Am fost acolo şi îi puteam deosebi pe unii de alţii după diferenţe infinitezimale, pe care numai cine a fost acolo le poate citi. Îi ştiam după cum sunt echipaţi unii sau alţii. Am fost acolo, pe jumătate soldat, pe jumătate automat... Erau zile când cazarma ar fi putut fi pe Lună, din punctul nostru de vedere, căci eram departe de toate, conectaţi la ritmuri interne, cadenţate de paşii noştri şi de ordinele venite de sus... O uzină era locul acela, o mare şi incredibilă forţă, dar de o eficienţă variabilă, ca orice altceva pe lumea asta.

Toţi tinerii de nouăsprezece ani trebuiau să facă armata undeva.

Trebuiau.

Datoria ta faţă de ţară.

Cu nouă luni ţării eşti dator.

Timpul de care avem nevoie toţi ca să venim pe lume.

Lume.

Îmi aduc aminte ce vedeam de la fereastra dormitorului nostru, un dormitor de lux, pentru că avea numai şaisprezece paturi în el, iar nu nouăzeci. Până spre depărtări, de la fereastra noastră se vedea cuprinsul câmpiei, terenurile pline de pomi ai staţiei de cercetări agricole de la Băneasa. Spre est, se vedea un soi de balon metalic vopsit în roşu şi alb înălţat pe un stâlp, care aparţine Institutului Meteorologic. Spre el, marea livadă de piersici şi, deasupra ei, plutind ireal, un turn de pază cu o santinelă în el, o santinelă adevărată, cu glonţ pe ţeavă. Nici dracu’ nu umblă pe acolo. Erau mulţi implicaţi în paza incintei, îi vedeam dimineaţa, pe la cinci, când treceau cu schimbul, stil capra cu trei iezi, un sergent în faţă, urmat de un lung şir de soldaţi care urmau să preia postul. Păşeau oficial, plini de importanţă, tocmai predaseră consemnul. Cântecul zicea nepoţi de pui de lei.

Într-o noapte am visat că întreaga societate socialistă primea ordin de la comandantul suprem să se sinucidă. La ora opt dimineaţa, actul urma să fie înfăptuit de copiii de şcoală, de poeţi şi de muzicieni. La ora nouă, erau programaţi profesorii, bibliotecarii, pompierii şi toţi pensionarii, fără excepţie. La ora zece, fotbaliştii, funcţionarii din primării, preoţii ortodocşi şi asistentele medicale. La ora unsprezece, erau programaţi să se sinucidă medicii, matematicienii şi inginerii din institute, agricultorii cooperatişti şi cei neîncadraţi în C. A. P. -uri. Către seară, pe la ora douăzeci, la ceasul poeziei, urmau să se sinucidă secretarii de partid şi tot aparatul lor administrativ. La treizeci de minute după ei, conducerea superioară de partid şi de stat, urmată de noi, ultimii care trebuia să asigurăm stingerea, militarii din trupele gri-bleu, cei care trebuia să curăţăm universul de ultima prezenţă umană, cel puţin aici, pe gura noastră de rai. M-am trezit lac de sudoare. Mă dureau intestinele. Visul acela plecase din viscere. Era noaptea care a urmat acelei după-amiezi idioate când căzusem în timp ce exersam la paralelele de gimnastică şi mă lovisem serios peste umăr şi tot stomacul mi se revoltase. Vânătaia roşie devenise curcubeu torsionat. Îmi limita unghiul mişcării. Visul acesta păruse atât de real...

Acum mi-am amintit de toate acestea, pentru că fug prin Bucureşti, spre sud. Totul depinde de fuga asta a mea. Totul. Vreau să fiu util, vreau să fac ceva folositor lumii celei noi. Am tot felul de idei, vreau să văd realitatea umplându-se de sens. Am speranţe, multe speranţe. Sunt convins că vor urma zile mai bune. Doamne Dumnezeule, ce am ajuns să trăiesc, îmi trece prin minte gândul acesta, atunci când mă înghesui în casa scărilor, atunci când îmi fac loc printre oamenii aceia străini, la Perla, intersecţia dintre Calea Dorobanţi şi Bulevardul Ştefan cel Mare. M-am gândit şi că poate vor urma nişte ani precum anii cincizeci, când tot dup-o revoluţie s-a aflat patria, atunci când i-au arestat pe toţi cei care-au avut vreo legătură cu regimul de dinainte şi i-au băgat în puşcării. Da, sigur, după criteriul ăsta m-am născut gata păcătos, când m-am născut eu, tatăl meu era locotenent-major în uniforma gri-bleu. A prins hoţi şi criminali, dar a făcut-o în vremurile când domnise Partidul Comunist. A făcut ceva util societăţii, dar a făcut-o într-o lume administrată de Partidul Comunist. Dacă urmează nişte ani demenţi, m-or lua şi pe mine. Fără îndoială. Anii cincizeci. Prefer să simt asta din stradă. O s-o simt, dacă vine, pentru că din stradă ar putea să erupă fulgerul noii revoluţii. Purificarea ar putea începe cu mine. Nu pentru ceva precis. Condamnatul nu trebuie să fie de vină cu ceva. Da, am citit Procesul lui Kafka pe când aveam şaptesprezece ani. Condamnatul poate fi nevinovat. Dar nu culpa e miza. Nu într-acolo. Ci revoluţia. Altceva.

Lângă mine, adăpostindu-se de gloanţe, o bătrână. Un chip obosit, cenuşiu, cu baticul strâns legat sub bărbie. Nu cred că poate fugi. Ochi speriaţi, obosiţi şi cumva capii. Aşa mi se pare. Nu se uită la mine, priveşte fix în zid. Răsuflă greu. Ce-o fi căutând mamaia la revoluţie?

Gata, mi-am recăpătat suflarea.

— Nu, zice un bărbat de lângă mine, nu se poate trece pe la Ateneu, acolo încă se trage.

Discuţia continuă şi eu ascult.

— Calea Victoriei, nu. Pe acolo, nu.

Zvonurile se ridică din pământ, dintre cuvinte, în spaţiul dintre cuvinte se deschide realitatea, pe care o aud, o stochez, o prelucrez, o filtrez. Trebuie să fii de-al locului ca să ştii cum funcţionează Bucureştii, să poţi respira oraşul, să trăieşti în buzunarele lui ca şi cum te-ai fi născut cu harta lui pe piept, ca şi cum te-ai identifica locului şi ai fi tu fluidul care circulă pe aceste străzi minore, ocolind bulevardele, evitând eventualele refugii ale trăgătorilor izolaţi ascunşi la înălţime. Da, ştiu cum se plasează un trăgător lunetist, am citit despre asta. Dacă ştiu Bucureştii? Cum să nu? Oraşul meu lumină, nu-i aşa? Îl ştiu ca pe Tatăl Nostru, înainte şi-napoi, oraşul poemelor lui Nichita Stănescu, roşu vertical în toate felurile. Câte o istorie de dragoste prin fiecare colţ al târgului, puppy love, aşa l-am învăţat. Dar importantă acum e cunoaşterea locului, în vremuri de zaveră asta te ajută să supravieţuieşti, ştiu foarte bine ce fac în această parte a oraşului, ştiu fiecare ieşire de bloc, fiecare bordură care trebuie sărită, fiecare şină de tramvai ce mi-ar putea pune piedică, şi nu doar atât, decodificarea e parte a supravieţuirii, ştiu să interpretez zvonurile. Ascult şi decriptez. Da, e clar. Nu mă pot apropia de Universitate venind de-a lungul Bulevardului Magheru, nici dinspre Calea Victoriei. Am să fac altfel. Voi veni dinspre Grădina Icoanei. Nu poate să fie canonada aia care se aude de aici. Partea proastă e că nu pot să aud dacă într-acolo e linişte.

Nu pot să-mi dau seama.

Nu văd chiar totul.

Dar s-a dezvoltat un al şaselea simţ, ca şi cum aş percepe vibraţiile lumii din jur.

O secundă, în treacăt, îmi aduc aminte de noaptea lui Riemann. Bernhard Riemann, cel care a inventat lumea. Fiecare matematician ştie povestea. Chiar dacă nu ştie nimic altceva, ştie povestea aceasta. Martie 1848. A petrecut o noapte întreagă de gardă la nu-ştiu-ce palat în vremea revoluţiei din Berlin. O noapte ca aceea îţi ajunge pe vecie ca să te arunce în chilie pentru totdeauna. Te aruncă în adâncă meditaţie, dacă în rugă nu se poate. Pentru Riemann aşa a fost, a trăit cu intensitate noaptea aceea şi apoi nu i-a mai trebuit politică pentru tot restul zilelor câte a avut. A stat de gardă în plină revoluţie berlineză. O fi văzut oameni murind. El, cel care a creat lumea. Autorul unor idei mai fundamentale decât ideile lui Einstein sau decât ale lui Eminescu, de-ar fi să-l compar cu cei care înseamnă cel mai mult pentru lumea mea. Gândirea. O noapte intensă, o noapte de gloanţe şi moarte – şi gata, pentru el. După aceea s-a terminat cu amestecul lui în politică. A făcut doar matematică. A fost, a văzut. O noapte şi a înţeles. Tot ce era de înţeles acolo. Despre om. Şi despre Dumnezeu. Riemann a stat toată viaţa de vorbă cu Dumnezeu.

Gând stingher. La asta te gândeşti în astfel de clipe. Câţi dintre cei de pe stradă ştiu lucrurile acestea? O mână de oameni, cel mult. Ceea ce ştiu eu mă descrie doar pe mine. Imaginarul meu personal, panteonul meu secret, toate acestea nu se întrezăresc în afară.

Privesc spre acest afară. Ascult. Muzica străzii. Mitralierele. Muzica revoluţiei. Dacă nu asculţi atent, liniştea aceasta ar putea fi ultimul lucru pe care-l vei auzi vreodată. Mitralierele. Duală miză pentru simfonie: între zgomotul lor şi imperiul liniştii se balansează totul. Când mitralierele îşi întrerup pentru o clipă rafalele, îţi spui: e-n regulă. Pe partea asta nu se trage acum. Dar poate fi o tăcere înşelătoare. Sau un scurt moment de pace, numai bun de sprint. Ies în stradă. Privesc spre dreapta. Apoi spre dreapta sus. O jumătate de secundă, nu-ţi ia mai mult să-ţi asiguri spatele pentru viitorul sprint.

Mă lipesc de zid. Nu am umbră. Umbra mea e mai imaterială decât lumina. Foton de-aş fi. Cerul nu îmi creează proiecţie. Nu exist. Cine mă vede? Nimeni nu mă vede. Pot fugi foarte repede. Nimeni nu va lua în cătare geaca mea de blugi. Fug către zidul Ambasadei Turciei. Treizeci de metri. Mă chircesc acolo, lângă gardul de beton. Lângă mine văd tupilat un militar îmbrăcat în gri-bleu. Mă uit la el, el se uită la mine. Nu, acesta nu este un frate. E de la unitatea 0696, de la gardarea ambasadelor. Nu îl cunosc şi nu ar avea cum să mă cunoască. Ochi străini. Nu se adăposteşte bine. Poate fi lovit dinspre trei blocuri. Slabă poziţie. Altă şcoală de tupilare. Ei sunt mai slabi ca noi, ei nu au făcut antrenamentul de pe câmpul opt. O fracţiune de secundă, apoi nu mă va mai vedea niciodată, nici eu pe el.

Zece ani mai târziu, aveam să citesc într-o carte de istorie recentă că unitatea militară 0696 a avut doi morţi în timpul Revoluţiei. Puteau fi oricare dintre soldaţii care păzeau ambasadele, ascunşi pe după garduri de beton, în spatele copacilor, în gheretele vopsite gri. Poate chiar soldatul acela cu care privirea mea s-a intersectat atunci. Nişte umbre pe care trecătorii din Bucureşti nici nu le observau, pentru că se obişnuiseră cu ele. Tineri cu dosar curat, buni să li se da un pistol automat în mână, ardeleni de origine etnică română, fără liceu terminat, fără îndoieli şi ezitări de bucureştean şmecher. Îi citeam din prima. Îi ştiam eu. Nişte pădureni, nişte moţi sau nişte târnăveni, cu arma în mână, tupilaţi pe după garduri în oraş. Doi dintre ei nu s-au mai întors niciodată acasă, în Ardealul de unde veniseră să facă armata la Bucureşti.

Dispar ca o umbră, spre Strada Polonă, prin spatele blocului. Trec pe lângă o pubelă de gunoi. Miroase ca din iad scuipată, limbi de miasme înţepate-n cer. N-a mai ridicat nimeni gunoiul de zile bune. Nu-mi place să alerg prin spaţii deschise. Măresc viteza. Sprint. Se trage, dar undeva în spate. Nu aud gloanţe căzând prin apropiere, aşa cum am auzit ieri în Piaţa Universităţii. Aberant. Dar ştiu cum se aud. Ploaie de vară muşcând cimentul ka-bum în urma paşilor tăi. Am învăţat să fug cu toate cele şase simţuri. Rafalele acestea deşteaptă ceva în tine, reptila numai instincte, cea care n-are nevoie de creier ca să se strecoare, imaterială, prin decor.

Pe Strada Polonă e linişte, la umbra copacilor. Nu e haosul care domneşte atunci când vii pe Dorobanţi. Se aud focurile de armă, departe.

Dar aici curge alt timp.

Celălalt Bucureşti.

Merg spre sud pe Strada Polonă. Case vechi, boiereşti, Bucureştiul profund, cu iz de veac nouăsprezece, din vremea când cuvântul libertate avea alt înţeles decât acum.

Sar peste rădăcinile unui copac care ies prin asfaltul străzii şi încearcă să-şi facă loc spre lumină. Asfaltul mai crăpat ca-n Dorobanţi. Mă uit unde calc. Ferestrele caselor sunt închise. Nu e nimeni pe stradă. Cum de nu le dă prin minte că Strada Polonă e o scurtătură inteligentă?

Deodată, o Dacie crem trece în goană spre nord. Conduc ca nebunii. Sens contrar. Ca şi cum ar fugi de ceva. Privesc maşina. Cineva rănit pe bancheta din spate. Altcineva îi susţine capul. Un rănit sângerând, mi se pare că văd. În acea fărâmă de secundă. Acea imagine. Dimineaţa lui 25 decembrie 1989. Cineva sângerând. Trecând pe Polonă, cel mai probabil spre Spitalul de Urgenţă. Spre nord. De unde?

Grăbesc pasul. Nu-i petrec cu privirea. Nu e de stat. Ajung la intersecţia cu Strada Mihai Eminescu, pe care merg spre sud autobuzele 133 şi 135. Cunosc bine zona. Strada asta. Aici m-am îndrăgostit acum trei veri de cea mai frumoasă fată pe care am văzut-o vreodată. Altă poveste.

Istoria a început într-o zi de primăvară, când aveam şaptesprezece ani şi aşteptam sfârşitul clasei a unsprezecea. Scrisesem un articol de combinatorică pe care-l dusesem la Gazeta matematică. Nu era prima oară când scriam ceva, dar era prima oară când ştiam că are sens. Mă dusesem să-l văd pe redactor, mă sunase acasă, articolul necesita schimbări şi o nouă versiune. Redactorul scrisese un referat, în care-mi cerea să îndrept unele lucruri în text. Să tai o teoremă ce nu avea legătură cu restul textului, să demonstrez o lemă căreia îi lipsea un argument clar. Nu ştiam pe atunci ce înseamnă un referat. Multe nu ştiam eu. Nu eram încă o făptură logică. Nu ne naştem cu asta. Nu le ştim pe toate de la început. Nu era mare lucru de reparat. După ce voi fi făcut reparaţia, mi-a spus el, îmi va recomanda articolul spre publicare. Era o idee care mă obsedase câteva săptămâni la vremea respectivă, la sfârşitul clasei a unsprezecea. Să se determine numărul minim de cicli de lungime trei în care se poate descompune o permutare de lungime pară. Obsesia crescuse în mintea mea ca o boală, aşa cum numai pasiunea unei probleme de matematică poate deveni. Te întrebi: poţi ajunge până acolo? Poţi controla fenomenul? Poţi calcula? Poţi stăpâni numerele? Şi, până la urmă, poţi ceva pe lumea asta? M-am gândit la problemă până am rezolvat-o. Scrisesem acel text. Mi se păruse limpede precum cristalul. Dar nu fusese. Dar şi mai plăcută fusese cealaltă descoperire... Obsesia... Problema aceea care mă îmbolnăvise: nu mai puteam dormi până nu calculam exact... Descoperisem că textul final, pe care-l dactilografiasem la maşina de scris pe care o folosea şi tata, avea mai multe pasaje confuze, argumente prost scrise, menite să susţină fapte algebrice care erau adevărate. Curios lucru, descoperisem eu cu acest prilej, obsesiile noastre, chiar dacă dau naştere unor rezultate limpezi în mintea noastră, pot produce materializări confuze, atunci când le transpui într-un text pe care ţi l-ai fi dorit limpede precum cristalul. În ziua aceea, după ce fusesem la redacţie, care se afla în clădirea Universităţii, mă întorsesem pe jos pe Magheru, de-a lungul canionului artificial pe care aventura construirii metroului o lăsase prin mijlocul Bucureştilor. Căci Bulevardul Magheru era pe atunci o groapă adâncă de şapte metri, puteai să vezi burta disecată a oraşului. Citisem recent Delirul lui Marin Preda şi nu-mi puteam scoate din minte faptul că Bucureştii erau pentru el Oraşul Lumină... Cuvintele acestea mă urmăreau. Mă urmărea şi imaginea traversării oraşului în timpul rebeliunii legionare... Ce pagini impresionante, ce imagini... Acelea nu sunt pagini pe care le uiţi uşor... Oare din pricina aceasta îmi place aşa de mult să merg prin Bucureşti pe jos? Şi, indiferent cât de sluţit ar fi oraşul, eu aleg să-i văd trecutul... Ajunsesem la Piaţa Romană şi atunci îmi venise ideea să iau autobuzul 131 către Piaţa Dorobanţi. Cine mai ţine minte vremurile când staţia autobuzului 131 era chiar în Piaţa Romană, în faţă la coloane? Au încercat mai demult şi soluţia asta, pe vremea când mai era loc respiri în oraşul acesta. Era ora două şi ceva, atunci când ies de la liceu toţi elevii. Eu chiulisem ca de obicei de la ora de chimie şi de la cea de economie politică şi avusesem şi o scuză bună, am fost chemat la Universitate, ce scuză faină pentru o dispariţie de două ore. Cum aşteptam acolo, în staţie, le-am văzut. Un grup de eleve purtând ecusonul Liceului „Zoia Kosmodemianskaia“. Nu au urcat toate în autobuz. Am văzut-o şi pe ea. Nu, nu era cu ele. Se ţinea singură. Nu era foarte înaltă. Avea un profil de împărăteasă romană, cu ochi albaştri plini de culoare, cu nasul cârn, cu tenul bronzat, de braziliană, cu părul ondulat pieptănat spre stânga. Strângea la piept o mapă vişinie. Privea absentă înainte. Mă uitam la ea fără să respir. Iar când am respirat, am trecut în altă lume. Am coborât la Piaţa Dorobanţi şi parcă mi-am lăsat inima în autobuz. Devenisem brusc patetic; aveam numai percepţii ireale. Frumuseţea ei exotică m-a impresionat atât de mult, încât mi-a înlocuit toate obsesiile algebrice cu un vis dintr-altă lume. În noaptea care a urmat, am visat-o. Şi nu doar o dată. Trebuia să o mai văd. Ceva trebuia să fac. Ştiam cine e? Nu, habar nu aveam. Dar ştiam de unde ia autobuzul, că termină orele la 14: 00 şi ştiam unde merge acasă, undeva pe linia lui ’treizecişiunu. Am plecat de la ore din nou, era joi, ora de literatură română, am lăsat baltă tot şi m-am dus direct în staţia de autobuz. Calculul meu fusese foarte exact: a apărut. Aceeaşi mapă strânsă la piept, privirea celestă, preocupată, ignorând realitatea din jur. Atunci când am văzut-o, inima stătea să-mi explodeze.

N-am să pot traversa niciodată Strada Mihai Eminescu fără să-mi aduc aminte emoţia aceasta intensă. Au trecut de atunci mai bine de doi ani, dar tot îmi amintesc. Nu e încă prânzul, ziua de Crăciun, 1989. Sângele îmi comunică prin toţi porii cu aerul compact al Bucureştiului iernatic. Şi aici, spre Bulevardul Dacia, sunt nişte ambasade. E plin de soldaţi de la 0696, de subofiţeri austeri de la unitatea aceea, unde sunt trimişi în chip de pedeapsă ofiţerii de la direcţia a cincea care fac tâmpenii. Ştiu foarte bine asta, îi ştiu eu cine sunt, i-am auzit vorbind la baie, la popotă, la câmpul de instrucţie. Nişte creaturi. Undeva, în spate, văd două transportoare blindate parcate lângă un gard, cu turelele mitralierelor îndreptate în direcţia Pieţei Romane. Subofiţerii de tancuri, cu ochi foarte diferiţi, suspicioşi şi pragmatici. În faţa lor se cască un teren viran pe care toamna trecută s-au făcut demolări. Ceva nu e tocmai în regulă: mă îngrijorează că sunt singurul care traversează strada pe acolo. La ora asta tot Bucureştiul e în stradă, unde e toată lumea? De ce merg doar eu în acest sens? Da, e adevărat, mă tem pentru pielea mea. E o frică lucidă. N-ar fi incredibil de stupid să fiu lovit de un glonţ aiurea după ce am făcut nouă luni de instrucţie standard de infanterie? Hai. Curaj.

E incredibil de cald pentru o zi de Crăciun. Sunt îmbrăcat foarte subţire pentru decembrie, maiou, bluză cu mânecă scurtă şi geaca de blugi. Dacă ar veni deodată frigul ar fi nasol. Nu m-am uitat la starea vremii. Dar nu se mai transmite starea vremii la televizor. La televizor se vorbeşte despre acţiuni teroriste, despre cum teroriştii au vrut să otrăvească apa la Sibiu şi cum anume nişte terorişti de la U. S. L. A. au atacat Academia Militară. Teroriştii de la U. S. L. A. ? Unul dintre ei a fost decapitat ieri, iar cadavrul a fost batjocorit de mulţime. Starea vremii? Cui îi mai pasă de aşa ceva? Dumnezeu din ceruri a dat dispensă de la iarnă. Sângele meu absoarbe Bucureştii prin retorte secrete.

Dar cum adică teroriştii de la U. S. L. A. ?

Cuvintele trec prin creierul meu ca nişte lame.

Gata, de ajuns cu privitul din spatele acestui copac. Fie ce-o fi. Am să fug direct spre transportoarele blindate şi mă voi piti după ele, apoi voi merge spre Grădina Icoanei. Pe acolo îmi trece drumul. Şi totuşi, aş prefera să trec strada cu risc zero. Înţelegi? risc zero... Gândeşte-te înainte să sari. Dar acum risc? Nu îmi dau seama. De ce ar trage teroriştii pe aici? Ce dracu’ obiectiv e pe la Grădina Icoanei? Uite, ăsta e gândul care dă măsura riscului. Mă uit la coroanele gri şi golaşe ale copacilor din parc. Se vede printre blocuri până departe. N-are ce fi. Nu vor nimic aici. Aici nu se întâmplă nimic politic.

Mă ridic. Fug.

Două sute patruzeci de paşi pe minut, soldatule, mai repede, mai repede, ordinele se execută cu maximum de viteză. Sprint cu viteza maximă. Alerg într-un imaginar gri-bleu, alerg pe viaţă şi pe moarte şi, la capătul sprintului, încă respir. Alerg şi doar alerg, şi pot, fir-ar să fie, fugi, soldatule, asta îmi sună în minte.

Îngenunchez lângă ei.

Sprint reuşit.

Am trecut.

Militarii mă privesc. Se vede clar că am mâinile goale şi că fug pentru a-mi găsi adăpost. E o idee bună să se vadă că ai mâinile goale. Nu trage nimeni în tine dacă ai mâinile goale.

Raţionament de luptă de stradă.

Bine că am lăsat camera foto acasă.

Logica dansează pe muzică proaspătă de câteva zile. Ra-pa-pa-pam. Ce are logica cu aşa ceva?

Tempo pentru logică.

Crăciun fericit. Ieri seară am auzit urarea asta la televizor. A sunat ireal.

Ajung şi mă opresc la un pas de TAB. Ştiu precis că nu trebuie să ating maşina. Nu mă voi ascunde sub ea, în caz de. Ştiu precis ce am voie şi ce nu şi scopul meu e să supravieţuiesc această trecere de stradă. Următoarea trecere. De aici, dincolo. Mă opresc lângă ei. Mă uit la ei şi le fac cu mâna, ca şi cum mi-aş lua la revedere. Adică zic salut, dar abia de mai pot respira. Am fugit prea mult. Sigur sunt foarte obosit. E tot aşa de câteva zile. Mă rezem de gard şi aştept să-mi recapăt suflul. Cât pot rezista? Cât poţi rezista alergând şi ferindu-te în acelaşi timp? Ce cade întâi, voinţa sau puterea fizică?

Ăia se uită la mine. Militari de la tancuri. Parcă speriaţi de bombe. Ochi canini, de făpturi tupilate în tufişuri urbane. Băieţi de oraş, poate de la Tecuci, Buzău, Târgovişte sau Aiud, făcând armata pe lângă Stadionul Steaua, pe undeva. Văd şi ei Bucureştii, după ce şase luni au înotat în clisă. Oameni răsăriţi din pristolul armurii de tanc. Ochii mei nu se înţeleg cu ochii lor. Ei nu sunt fraţii mei. Ei nu.

Da, imaginea fetei cu ochi albaştri şi ten de braziliană. A treia zi mi-am dat seama că ceva trebuie să fac, că trebuie să-i vorbesc. Să inventez ceva. O formulă ingenioasă inspirată din tehnologia bătăliei de la Posada. Dar nu se mai putea. Nu se mai poate fără. Trebuie prin împresurare. Grea îmblânzirea. Nu ştiam cum se face. Ştiam de acum la ce liceu învaţă, ce autobuz ia şi unde locuieşte, undeva la intersecţia dintre Bulevardul 1 Mai şi Strada Turda, şi de aceea coboară la Arcul de Triumf. (Fireşte, străzile acestea nu se mai numesc astăzi aşa, pentru că toată realitatea s-a schimbat, ca şi cum planeta a fost încetul cu încetul înlocuită cu o alta, printr-un sistem de reprezentări menit să înlocuiască toate vechile simboluri şi nume. Dar oraşul, să nu ne minţim, oraşul este acelaşi.) Am hotărât să o întâlnesc pe stradă, aşteptând-o atunci când vine acasă. Şi a venit, la ora estimată, la punctul dinainte bănuit, a venit, cu mersul ei de parcă ar fi coborât pe catwalk, ruinând realitatea din jur cu prea multă strălucire. Venea cu mapa ei vişinie strânsă la piept de parcă ar fi ascuns un secret. Strălucea acolo, drum în singurătate.

— Salut, ce mai faci, îţi mai aduci aminte de mine? i-am spus, trecând pe lângă ea ca din întâmplare, cu un ton indiferent.

Fireşte că replica asta e cam idioată, dar a funcţionat de nota zece. De acord, onorată instanţă, a fost o abordare puerilă. Pe stradă. S-a uitat lung la mine şi nu a ştiut de unde să mă ia. Normal, mă văzuse în autobuz în ultimele zile. Mă văzuse undeva. Parcă îi eram cunoscut. Parcă.

— Nu, îi zic, nici de la „Zoia Kosmodemianskaia“, nici de la Şcoala 45, mai gândeşte-te.

Invocarea numelui liceului a fost bine-venită şi a avut efect paralizant.

— Da, zic eu din nou, au trecut ceva ani. E adevărat.

Era o mare minciună.

— Mergi către casă? Dă-mi voie să te conduc.

Mai avea cinci sute de metri până acasă. În astfel de momente e important să fii foarte bun la genul scurt, să lansezi o perdea de fum cu efect hipnotic. Genul scurt te salvează pe tine, salvează planeta, lasă loc vieţii, viaţa pre viaţă călcând. Tehnici de haiku pentru fete care nu adoră algebra. Hei, profesore Riemann, vreo sugestie, de acolo, din tării?

Zâmbeşte magistral, vorbeşte rar şi – cum de mă gândesc la una ca asta? – simt că are o personalitate puternică. Se simte din doar câteva cuvinte. O încăpăţânată plină de energie. În cele cinci minute care mi-au fost acordate am izbutit să o invit în oraş, la teatru, la plimbare în Herăstrău, am invitat-o spre stele.

— Iartă-mă, nu pot acum, mi-a spus. Mai am zece zile până la bacalaureat şi apoi trebuie să pregătesc examenul de admitere.

Dădea admitere la Facultatea de Drept. Nouă pe loc, ceva de genul ăsta, a început să-mi povestească.

Ah, Doamne. Deci asta era. E profund nefericită. Am găsit-o într-un moment de cumpănă al destinului. Şi e mai mare decât mine cu un an. După ce mi-a povestit câte ceva, deodată:

— Dar de unde ne ştim noi? m-a întrebat.

— De nicăieri, i-am răspuns, devenind brusc serios. Am minţit. M-am îndrăgostit de tine pe strada asta.

Eram la scara blocului ei. S-a uitat la mine lung şi apoi a pufnit în râs.

— Asta e culmea, a zis.

Da, ştiu. Şi i-am spus:

— Era imposibil să treci pe lângă mine şi să nu laşi în urmă ravagii.

Acum râde ca la un film cu Chaplin. E amuzată. Şi a doua zi am aşteptat-o la Piaţa Romană şi am dus-o acasă. De data asta, pe ultima sută de metri, de mână. O mână rece, cu degete lungi, precise. Noroc că îi plăceau florile. Săruta ca o pisică, parcă atunci coborâtă în lume pe o rază diamantină. Dar asta avea să fie altă dată.

Diana, acesta era numele ei. A picat la facultate vara aceea, apoi a plecat la ţară ca să înveţe pentru examenul de admitere din vara lui 1988. Şi-a scos un certificat medical ca să nu se angajeze, un certificat pe care scria că are zona Zoster, deşi nu avea nici pe dracu’. A plecat undeva în Prahova, la ţară, la bunicii ei din partea tatălui, iar eu am plecat în armată. Asta la un an şi patru luni de când ne văzusem prima oară. Pe strada asta.

Gata, m-am odihnit îndeajuns lângă cele două TAB-uri. Respiraţia e esenţială. Respir normal. Ca să-mi recapăt respiraţia, mă gândesc la fetele pe care le-am cunoscut. Imaginea lor. Nu ştiu. Şi seara aşa adorm. Mă uit spre ofiţerul care fumează lângă TAB. Un căpitan, cu mustaţă şi ten gălbui, cu ochii înroşiţi de nesomn. Fumează ceva foarte tare şi ieftin, miroase până la mine. Un căpitan care fumează Carpaţi? Mă măsoară cu ochi suspicioşi. Când vede că-l privesc, se întoarce cu spatele. Pentru o clipă sunt fericit că nu mă întreabă nimic. Întrebările militarilor nu au sens. Ce-o fi vrut să citească pe obrazul meu? Vrea să afle dacă sunt un terorist palestinian în slujba lui Yasser Arafat, ajutându-l pe Nicolae Ceauşescu? Cu mutra mea, nu. Dacă am făcut armata la Comandamentul Trupelor de Securitate şi acum mă bat pentru comandantul suprem? Am braţele goale. N-ar putea ghici adevărul, dar răspunsul corect e da, am făcut armata în gri-bleu. Nu poate citi asta. Fumează mai departe.

Mă întorc spre unul dintre soldaţii de la tancuri. Pare foarte tânăr, e clar că are optsprezece ani. Mai vezi astfel de oameni la recrutare, copii cu caşul la gură, cu un aer speriat, care încep să arate a bărbaţi numai după luni întregi de eforturi şi umilinţe încasate în cazarmă. Îl întreb:

— Vreau să merg spre Universitate. Ce zici, e bine pe la Grădina Icoanei?

Se uită la mine şi la mâinile mele goale. Ştie foarte bine la ce mă refer. La focurile de armă izolate care par a veni de niciunde, dar care lasă oameni întinşi pe caldarâm. Ca şi cum Bucureştii ar fi sub atacul unor forţe nevăzute care împuşcă din nori. Îngerii de-ar începe să tragă şi n-ar fi atât de absurd, nici aşa de precis. Da, îngerii. Ai socialismului. Arma cu lunetă sau eventual gloanţe rătăcite, hazard înecat pe nervurile iernii. Despre asta întreb.

— Adică prin parcul ăla?

Arată cu degetul. Accent moldovinesc. Nu e de-al locului. Să nu ştie el Grădina Icoanei? Nu ştie şi nu-mi poate spune prea multe, cu ofiţerii lângă el. Nu ştie unde a nimerit. Dar are ochi de om lucid. Zice totuşi:

— Ţine-te aproape de blocuri, în partea aceea.

Adică spre Magheru, pe acolo i se pare lui că ar fi mai bine. Păi, e pe dos decât auzisem. Mă uit la el ca şi cum n-am vorbi aceeaşi limbă. Dar dacă feciorul e un ambetat? Îl suspectez că e idiot, fireşte. Cum e oare? Unde e oare adevărul?

Să-l cred? Nu ştiu. Şi totuşi. Dacă ar fi să cred acum pe cineva, pe el l-aş crede. Căci el, singurul, nu are vreun interes. Fratele meu, dintr-odată. Statul naţional unitar se află între mine şi el. Care e relaţia dintre noi? Nu ne-am mai văzut vreodată. Fratele meu. De ce s-ar trage oare pe la Grădina Icoanei? Da, dar maşina aceea cu un om rănit care gonea spre Spitalul de Urgenţă de unde venea? Putea să vină de oriunde, Bucureştiul nu mai are nici o legătură cu logica, cel puţin nu azi, în nici un caz azi. Şi apropo, unde o fi Ceauşescu la ora asta? Îmi trec prin minte atâtea întrebări. Unde e tata? Unde e vărul meu? Şi mă simt aşa de bine când stau cu spatele la câte un zid de beton, cât mai gros cu putinţă, fireşte. Cât mai multe ziduri ar fi şi mai bine.

— Mulţumesc, îi spun şi deodată fug către strada aceea veche, cu case cu ziduri înalte, care ştiu sigur că dă spre Strada Dionisie Lupu.

Din partea opusă vin două siluete, un băiat şi o fată, se ţin de mână şi fug în sens contrar.

Fata poartă blugi strânşi pe pulpe, o să mi-i amintesc multă vreme. Siluetă a revoluţiei. Bine că ea a scăpat. Oh, Doamne, măcar ea nu.

Mă voi întoarce spre Piaţa Romană. Mai bine aşa. Cred că da. Mai bine.

De fapt nu ştiu ce fac.

Ajung pe Strada Dionisie Lupu şi dau colţul aproape în fugă, dar acolo, la câteva zeci de metri de ambasada Marii Britanii, văd de la colţul străzii un grup de bărbaţi stând de vorbă, aşezaţi în semicerc, ca şi cum ar vrea să cuprindă strada într-o formaţiune de luptă. Un filtru, aşa se numeşte. Un filtru. Îţi aminteşti de falanga macedoneană. O lecţie de istorie din clasa a cincea. Un filtru. Al revoluţiei. Îţi aminteşti de şcoala încălzită cu cărbune unde ai făcut clasa a cincea, locul acela pierdut în câmpie, un loc anonim, unde nu s-a întâmplat nimic vreodată. Clasa a cincea, momentul când ai aflat cum se dădeau bătăliile în vechime, momentul când ai auzit despre falanga macedoneană, despre cum cei zece mii de nemuritori au cucerit lumea. Gloria congruentă cu îngenuncherea universului printr-o strategie adumbritoare de imperii.

Un filtru al Revoluţiei, te îndrepţi către el.

Ciudat, filtrul cu pricina. Nu, nu s-a mai întâmplat vreodată în lume şi nu are legătură cu formaţiunile sociale normale. Să tot fie vreo zece oameni sau poate douăzeci, cunoscându-se bine între ei, poate colegi de muncă pe undeva, prin apropiere, poate veniţi de cine ştie unde, care legitimează pe toţi cei ce trec. Strada e închisă cu un parapet de lemn luat probabil din faţa Ambasadei Marii Britanii, care se află ceva mai încolo şi care era păzită de un serviciu de şase militari de la 0696. Toată lumea ştie asta. Cu britanicii n-are nimeni nici o treabă. Locul acesta a devenit o baricadă naturală, un loc spontan pentru un eventual Gavroche. Ce caută ei? Ce aşteaptă? Armament, ei caută orice ar putea să identifice un terorist. Sau numai ochii. Corneea. Dacă eşti un terorist, teme-te de filtre. Dacă ai arme, teme-te de filtre. Ar trebui să nu am a mă teme, dar am avut deja primele experienţe neplăcute. Ieri, când am fost la Universitate, am ieşit de la metrou şi am dat peste un filtru. Acolo m-au căutat până la piele şi mi-au găsit camera foto Smena 8 cu care fotografiasem între altele şi ferestrele din Piaţa Dorobanţi de unde mi se păruse că s-ar trage. Erau ferestrele de deasupra Şcolii 45, cel mai înalt punct de observaţie din zonă. De ce am crezut eu oare că de acolo se trage? Am fotografiat ferestrele deschise. Dar nu am crezut asta numai eu, erau sute de oameni de faţă şi toţi se fereau de eventualele unghiuri de tragere din direcţia aceea. Oricum, speram multe de la acel film. Speram să văd pe film dovada. Mi-au găsit camera şi mi-au scos filmul din aparat. Am protestat, am spus că am fotografiat ferestre de unde se trăgea. Mi-au spus că e mai important pentru armata română să nu se fotografieze tehnica de luptă. Care tehnică de luptă? Toată lumea îi văzuse şi îi fotografiase... Şi acela nu a fost decât primul film. Pe cel de-al doilea mi l-au confiscat în aceeaşi zi, cu numai vreo şase fotografii pe el. Un personaj ambiguu mi-a extras filmul din cameră cu răbdare şi m-a asigurat că documentele istorice importante vor fi developate cu grijă şi că istoria va avea grijă de ele. Rămăsesem fără film pe 24 decembrie seara. Fireşte că nici nu se mai punea problema să mai iau aparatul foto cu mine, n-ar mai fi avut nici un rost. Pe dracu’ istoria va avea grijă. Sunt pierdute.

Mă îndrept către filtrul Revoluţiei.

— Bună ziua, actele dumneavoastră.

Aşa începe întotdeauna. Duc mâna la buzunarul de la piept şi, cu grijă şi gesturi încete, scot carnetul de student. Ochii lui îmi citesc numele, pe pagina doi a actului de identitate studenţesc. Nu i-am dat buletinul. Ştiu foarte bine ce fac: buletinul meu de identitate e semnat de tata, din vremea când era comandantul miliţiei din judeţul unde mi-am petrecut o parte a copilăriei. Eu cred că e destul de lizibil. La o examinare mai atentă, cineva ar putea citi semnătura şi ar putea să-mi pună întrebări, iar zilele astea n-ar pica tocmai bine. Ce am de ascuns? O, foarte multe. Cred că ar fi bine să ascund cine sunt. Nu trebuie să ştie nimeni cine sunt, ce vreau, ce urmăresc, ce visez, ce aştept de la lumea de mâine. Nimeni nu trebuie să intre în spaţiul care e al meu şi numai al meu. Nici măcar pe strada aceasta.

În timp ce mă gândesc la asta, simt că cineva mă pipăie pe la spate, să vadă dacă nu sunt înarmat. Mă caută pe sub braţ, pe şolduri.

— Scoate geaca, îmi spune cel din spatele meu, pe un ton care nu admite nuanţe.

O scot şi mă simt lipsit de apărare. E doar o iluzie, fireşte, o geacă de blugi nu te apără de nimic. După ce am scăpat de împuşcăturile din ultimele zile, am început să cred că bucata asta de pânză are proprietăţi magice. La fel de multe proprietăţi magice ca şi fuga.

— Aha, spune omul trecut bine de patruzeci de ani care pare a fi şeful lor.

Mi-a citit numele de familie.

Apoi mă întreabă:

— Eşti student?

— Da, zic eu.

— Unde?

În carnet scrie foarte clar. Poate vrea să mă încerce. Poate crede că sunt terorist şi că mă ascund.

— La Matematică, spun.

Matematica este arta supremă a supravieţuirii, ar trebui să adaug. Arta celor protejaţi de Riemann, de acolo, din ceruri. Arta respiraţiei, sublima generalitate, arta de a gândi în situaţii ultime, de a clasifica inclasificabilul şi de a învăţa să operezi cu distincţii în spaţiul strâmt unde nimic altceva nu poate face diferenţa. Pot decripta probleme labirintice, pe care tăişul nici unei alte raze nu poate aluneca. Dar asta e, fireşte, irelevant acum. În stradă, irelevant acum. Nu spun însă nimic. Mi-e frică de ce ar putea să urmeze. Am văzut un om bătut în stradă de un grup, acum două zile. N-ar fi momentul pentru vreo neînţelegere.

Şi deodată întrebarea-cheie:

— Ai vreo legătură cu colonelul de miliţie care poartă acelaşi nume ca şi tine?

Se strâng în jurul meu. Doi sunt în spatele meu. Îi simt. Deodată aerul începe să apese foarte tare.

— Da, răspund, e tata.

Se uită la mine cu nişte ochi străini, ca şi cum ar măsura inamicul prin lunetă. Probabil a reţinut numele de la televizor, de când tata a făcut parte din grupul de militari care a apărut la televiziune, în primele ceasuri ale revoluţiei, ca să anunţe că miliţia trece de partea poporului. De fapt, mă aşteptam ca unii să fi reţinut un nume de familie care apare în public ceva mai rar.

De fapt, nu e un nume foarte comun. Nu mă cheamă Popescu. Nici Ionescu.

Deodată întreabă:

— Cine e comandantul tău de unitate şi care e unitatea căreia aparţii?

Mă uit la el şi îmi muşc buza înainte de a răspunde:

— Nu sunt militar. Nu am un comandant de unitate.

— Eu cred că eşti militar activ.

— Nu, nu sunt.

Face un pas la dreapta şi se uită la mine din profil. În jurul meu sunt patru sau cinci bărbaţi. Undeva, nu departe, s-au oprit şi câţiva trecători.

Mă întreabă:

— Cine e acum la comanda miliţiei?

— Nu ştiu. Nu sunt la curent cu evoluţiile din ultimele ore.

— Eu ştiu că tatăl tău e acum la comanda miliţiei.

Atunci când răspund nu ezit:

— Nu cred că este aşa.

— Ba da, au spus la televizor.

Nu cred că e adevărat. Cred că e o cacealma, aşa cum fac jucătorii de poker. Continuă:

— Dacă tatăl tău e la comanda miliţiei, ce cauţi tu pe stradă? Cred că ar fi bine să te arestăm şi să te predăm armatei. Dacă nu eşti militar activ, nu ai de ce te teme, armata va şti ce să facă cu tine.

E absurd, deşi soluţia lui pare logică. Dar după ce timpane s-a acordat acest sunet? Nu mi se pare că exagerează. Stă între hotarele logicii. Dar cu ce drept să mă aresteze? Cine sunt ei? Nu zic nimic. Îl privesc în ochi. Răspund cu un glas calm, care nu tremură:

— Nu sunt militar activ. Sunt student, merg spre Facultatea de Matematică.

— Cred că ar trebui să răspunzi unor întrebări. Ofiţerii armatei ar trebui să se ocupe de asta. Nu e treaba noastră. Noi, în schimb, avem altă treabă. Băieţi, vă rog.

Unul dintre bărbaţii din spatele meu începe să mă pipăie în jurul curelei de la blugi. Palmele lui coboară pe pulpe, mă strâng de genunchi, mă strâng de gambe. M-au mai căutat o dată acolo şi căutarea nu a scos la iveală nimic. Un altul începe să îmi caute prin buzunare.

— Scoate singur tot ce ai în buzunare.

Buzunarele de la pantaloni. Scot un abonament la metrou, un abonament la autobuze, o bancnotă de cincizeci de lei, verde, cu chipul lui Alexandru Ioan Cuza, domnitorul Principatelor Unite. Nimic altceva. Buzunarele de la geacă nu ascund altceva decât batista. Practic, nu am nimic la mine.

— Cu ce treabă te duci la Universitate?

Am să spun adevărul. Îi caut privirea când răspund:

— Vreau să iau parte la şedinţa de constituire a Ligii Studenţilor. Pe 23 a fost o primă şedinţă comună cu profesorii. A fost o discuţie la care s-a stabilit ce trebuie făcut. Azi, pe 25, trebuie să stabilim un regulament şi o ordine de priorităţi pentru Ligă. La ora zece ar fi trebuit să fiu acolo.

Zice îhm, îhm şi ia din mâna celui din dreapta geaca mea de blugi. Se uită la ea. Marca ei nu-i spune nimic. Nu e una dintre mărcile celebre. Mă întreabă:

— Şi nu ştii cine e la comanda miliţiei acum?

— Nu.

— Dar ştii că miliţia a fost trecută în subordinea M. Ap. N. ?

— Da, am auzit la televizor.

Se uită la mine şi zice:

— Tatăl tău e un om curajos, dar are mulţi duşmani.

Ce dracu’ a fost asta? Nu ştiu ce vrea să spună prin asta. Mă încearcă, pesemne. Îmi dă înapoi geaca de blugi. O îmbrac, cu gesturi încete, foarte încete. Stă în faţa mea, iar eu sunt înconjurat. Mâna lui se mişcă uşor, prin aer, în sus şi în jos, ca şi cum ar ţine în ea un evantai, iar nu carnetul meu de student. Eu sunt nemişcat, dar el se mişcă într-un ritm mai lent decât ritmul inimii. O să mă lovească acum? Ce o să urmeze? Fireşte, m-am gândit la toate. Mă hotărăsc să nu ripostez dacă m-ar lovi. Mă gândesc că ar trebui să parez numai dacă ar vrea să mă taie cu un cuţit. Ştiu foarte bine la ce să mă aştept. Bucureştii te învaţă. E revoluţie şi acum sunt de vină. Nu pentru ceva făptuit. Numele meu e de vină. Naşterea mea e de vină. Stau şi îl privesc împietrit, cu oarecare temeritate, dar pe dinăuntru se aşază un strat subţire de frică, acel presentiment întunecat dinaintea întâmplărilor iraţionale. Nu-mi doresc altceva decât să nu se observe nimic din afară. Da, mi s-a făcut frică. Mi-e frică de faptul că nu există nici un fel de lege. Dacă e pe aşa, aş prefera să mă predea armatei.

Deodată, o viziune. Că aş putea fi arestat şi că l-aş putea întâlni pe tata în arest. Mă gândesc la asta. Cu ochii deschişi, văd o realitate paralelă. Se poate şi asta. Orice se poate.

Orice se poate.

Se întoarce către un altul, spre dreapta lui. Un bărbat în vârstă, de aproape şaizeci de ani, cu o canadiană neagră, lungă, un fel de şubă ponosită bună la toate. Pare un muncitor conspirând în ilegalitate. Acela se ţinuse deoparte. Urmărise toată discuţia, tot interogatoriul. Pe trotuar, la nici zece paşi distanţă, sunt şapte sau opt persoane. Două pensionare, o gospodină cu pufoaică, între ele.

Cei doi se trag deoparte, la o bună distanţă de mine, şi discută cu carnetul meu de student în mână. Din când în când se uită la mine, care stau acolo, înconjurat de patru inşi, către care nu privesc. Aceia nu mă scapă din ochi. Ce o să facă acum? O să mă aresteze? Ca terorist? Ca duşman al revoluţiei? În nebunia asta e posibil orice. Un cap de acuzare e cert: am admis că tatăl meu este colonel de miliţie şi nu pot explica deloc convingător ce caut eu să traversez Bucureştii la ora aceea a dimineţii. Într-un oraş în care se trage din toate direcţiile. Ceea ce le-am spus nu i-a convins. E adevărul, dar adevărul nu e suficient. De fapt, nici nu mai există adevăr. Există numai traiectorii de plumb prin Bucureştii căzuţi în neorânduială.

Nu trebuia să plec de acasă. Nu are nici un sens. Trebuia să nu mă aprind în halul ăsta.

Mi-a trecut şi asta prin minte.

Cei doi din spatele meu sunt la o distanţă atât de mică de mine, încât le aud respiraţia. Nu aş putea fugi. Sunt prea aproape. Sunt şi prea mulţi. E clar că se aşteaptă să mă reţină. Îmi calculez încă o dată şansele. Da, vreau să fiu predat forţelor Ministerului Apărării. Au uitat să mă întrebe unde am făcut eu armata şi cine mi-a fost comandant acolo. Acum o să mă întrebe asta. Şi vorba aceea, soldat, cu asta ai căcat drapelul.

Se apropie din nou de mine şi îmi spune, cu aerul că îi e indiferent:

— Poftim carnetul înapoi.

Şi chiar mi-l dă, cu un gest neaşteptat de politicos. După o secundă de ezitare mi-l strecor imediat în acelaşi buzunar de unde l-am scos.

— Mult succes, îmi spune şi se dă la o parte, lăsându-mă să trec.

Aşadar, asta a fost? Doar atât? Mă uit spre ei doi, cei care mi-au decis rapida eliberare, iar ei mă urmăresc cu privirea. Fac câţiva paşi, mă întorc către ei şi-i întreb:

— Pe unde ar fi cel mai bine să merg spre Universitate?

Am un ton aparent relaxat, de parcă aş vrea să le arăt că nu mi-a fost frică de ei. Că suntem oricum de aceeaşi parte. Nu, nici nu mă grăbesc să părăsesc zona. În fond, de ce m-aş grăbi? E oare sfârşitul lumii? Nu, e doar începutul ei.

Gospodinele de pe trotuar se îndepărtează. Ce dezamăgire pentru ele. Nu a fost capturat nici un terorist azi pe Strada Dionisie Lupu. Nu-i nimic, poate mai încolo, spre seară.

Cel dintâi, cel care mă descoperise, dă din umeri şi arată cerul. Se aud împuşcături din toate direcţiile, dar nu de aproape. Acolo, între blocuri, suntem ca într-un defileu, feriţi, protejaţi. Îmi spune totuşi, cu acelaşi aer că mi-ar zice ceva care îi e perfect indiferent:

— Ia metroul de la Piaţa Romană.

Îi mulţumesc, înclinând fruntea. Cine o fi omul acesta? M-a privit ca pe un duşman şi atunci când mi-a dat drumul să plec, ultima oară. Nu aveam să-l mai revăd vreodată. Se întâmplă ceva ciudat cu revoluţiile: ai de-a face cu tot felul de oameni de care depinde totul, nu ştii cine sunt, de unde au apărut, nici nu-i mai vezi vreodată după aceea. Nimic nu se poate explica. Intersecţiile sunt toate decise de hazard.

Mă întorc spre Piaţa Cosmonauţilor, acolo unde sper să pot traversa fără probleme. Nu ştiu în ce parte s-o iau. Multă lume, un adevărat haos. Unii stau liniştiţi în mijlocul străzii şi se uită în jur, alţii se trag deoparte şi, sfiiţi, merg cât mai aproape de garduri. Într-o parte a pieţei, pe latura de sud, se vede o Dacie 1100 făcută pulbere, ca şi cum ceva foarte greu a trecut peste ea. Ai văzut vreodată cum arată un automobil peste care trece tancul? Imaginea e incredibilă şi-ţi e greu s-o uiţi: sticla se transformă într-o maree de cioburi, iar capota devine una cu podeaua. Scaunele îşi aruncă arcurile prin spărturile tablei. Obiectul astfel obţinut pare a fi o grămadă de plastilină modelată de o mână fantastă, neinteresată de graţia rezultatului. Un boţ de humă digerat de un robot de pe o planetă ostilă. Trec pe lângă ea repede, nu e prima carcasă făcută zob pe care o văd.

Trec strada, privind cu mare grijă spre culoarul deschis de strada care dă spre magazinul Eva. Nu mă mai gândesc decât la asta: că s-ar putea trage. Prea multe unghiuri. Labirint. Ferestre. Ochi. Ocolesc pizzeria. Mă îndrept spre staţia de metrou. Da, într-acolo. Mai am treizeci de metri.

De ce se întâmplă asemenea scene în Bucureşti? Momentele acestea mă fac să mă gândesc la mai multe lucruri în acelaşi timp. Marin Preda scriind despre rebeliunea legionară. Îmi amintesc descrierea acelor zile. Acele pagini. Oraşul Lumină scuturat de zgomote de împuşcături. Mă întreb iar: unde e tata acum? Nu ştiu. Nu ştiu cine e la comanda miliţiei. Marin Preda povestind despre Oraşul Lumină în Delirul. O ţară suficient de mare cât să aibă o capitală despre care cineva să scrie c-ar fi Oraş Lumină, dar insuficient de mare cât să nu aibă parte de asemenea zile. În 1941 la fel ca în 1989. Când a mai fost la fel, oare, în vechime?

Încă zece metri.

Această trecere. Poarta care face diferenţa dintre moarte şi viaţă.

Încă cinci.

Şi atunci se întâmplă iar. De undeva, din ceruri, se aude zgomotul acela atât de aproape, sacadat, bine conturat, fără ecou, mitralieră de calibru mare, îl simţi în stomac şi timpanele îţi spun ce să faci. Timpanele, spre stomac. Dinspre staţia de metrou văd siluete fugind. Nu le reţin chipurile, nu mă mai uit la chipuri, ci la picioare, direcţia în care fug. Trebuie să mă opresc. Mă uit spre dreapta. Mă ciocnesc de cineva, un tânăr, îmbrăcat în pulover şi blugi. Şi el. Şi eu. O iau înapoi spre Piaţa Cosmonauţilor şi sunt foarte hotărât să încerc să intru spre staţia de metrou dinspre nord. Stai aşa, să ne gândim. Dar oare e mai simplu pe acolo? De ce pe acolo? Nu fă greşeala asta. Ultima greşeală. Rapapam. Pe aici în nici un caz. Fug spre nord acum, fug deopotrivă cu trei sau patru siluete, nici nu mă uit cine sunt. Ocolesc grădina uscată din faţa Casei Oamenilor de Ştiinţă, apoi mă îndrept către Hotelul Dorobanţi. Simt nevoia să mă aşez. Aşa nu se mai poate. Dar nu te lăsa. E doar mintea. Doar ea zice asta. Am obosit ca dracu’. Şi am neapărată nevoie să merg la toaletă. Nu mai pot. E absurd. Intru în goană în holul hotelului. Aud cuvinte rostite într-o altă limbă şi instinctiv întorc capul. Poate fi un nordic, un suedez sau norvegian, nu ştiu. Un ton liniştit. E multă lume în hol, cam două plutoane de oameni dezorientaţi. Îmi fac loc. În ce parte e toaleta? Într-acolo. Mulţumesc. Replici rapide, scurte.

Apropo de Piaţa Cosmonauţilor. Pe aici trecea Ceauşescu spre ceceu, venind din Strada Primăverii, după ce o lua spre sud pe Strada Aviator Beller, prin Piaţa Dorobanţi, prin faţa liceului meu, „I. L. Caragiale“, şi apoi spre Perla. Pe aici era traseul. Am auzit o expresie rostită de un subofiţer de pază şi ordine: se pune traseul. Adică străzile acestea, Bucureştiul vechi şi neschimbat, devin altceva atunci când trece convoiul prezidenţial al lui Nicolae Ceauşescu, cele douăsprezece maşini închise la culoare. Atunci, se pune. Traseul. La fiecare capăt de stradă apărea un soldat care oprea circulaţia din lateral (soldatul era de la noi, de la 0396, de la compania de circulaţie, cei care aveau dormitoarele cu un etaj mai jos decât noi). Ei erau aduşi cu autobuzele de la cinci dimineaţa şi aşteptau pe traseu până pe la nouă, apoi erau retraşi în rezervă, ţinuţi prin autobuze şi redistribuiţi din nou pe traseu atunci când, în jur de patru, cinci după-amiaza sau poate chiar mai târziu, tovarăşul sau tovarăşa se întorcea acasă. Tovarăşul. Şi tovarăşa. Unul dintre autobuzele cu rezerva operativă era parcat la Cosmonauţilor, altul era parcat în spatele clădirii Comitetului Central. I-am văzut aşteptând de câteva ori; nenorocită misiune şi foarte plictisitoare. Nu aveau arme, doar o caschetă albă de miliţian de circulaţie şi nişte manşete albe, cu care puteau dirija traficul pe strada lor, conform consemnului. Şi fiecare avea staţia, prin care primeau ordine codificat. Patru zero patru zero însemna vine Ceauşescu. Patru zero patru unu însemna că vine ea, cu convoiul ei distinct. Soldaţii stăteau cât era ziua de lungă lipiţi de staţii, iar unii dintre ei făceau treaba asta un an de zile. Şi, după ce comandanţii supremi treceau, soldaţii noştri veneau înapoi spre autobuz, care îi aducea în unitate. Apoi jos din autobuz, la masa de seară, şi tot aşa cât ţinea armata de lungă, de când li se terminau lunile de serviciu până la liberare. Câţi să fi fost cu toţii? Două autobuze pline, în jur de o sută de oameni numai de la noi din unitate. Nu, pentru partea de circulaţie pe traseu nu mai erau alţii, ăştia erau toţi. Ai noştri, de la trei nouă şase.

Mă aşez pe jos, în Hotelul Dorobanţi. În hol. Respir. Dar nu mă mai gândesc la Diana. Alte imagini. Şi nu cu braziliene.

Eram în cazarmă în dimineaţa înnorată şi umedă când, imediat după apelul de luni, comandantul a ordonat să ne strângem în careu. Eram acolo, toţi şase sute, toată compania a treia, cu soldaţii de la misiune, toată compania de circulaţie, erau acolo şi pădurarii de la poligon, singurii de la noi din unitate îmbrăcaţi în verde-praz, şi teriştii cu toţi ochelariştii lor, şi toţi şedeam într-o formaţiune nemişcată. Şi zice comandantul: să iasă în faţă soldatul cutare (i-am uitat numele, parcă era Răducanu sau cam aşa ceva), şi se duce lângă el, cu ultimii trei paşi de defilare, un tip cu mutră de fraier, de la compania de circulaţie, cu şapca aia albă pe cap, pusă cam strâmb şi pe urechi, cu macaroanele de caporal pe umăr, cu batonul reflectorizant la brâu, ca o sabie bearcă. Comandantul citeşte o hârtie prin care soldatul cu pricina era decorat, era avansat excepţional la sergent şi îi dădeau o permisie de excepţie de şapte zile, cu permis de călătorie pe calea ferată până acolo de unde era el (undeva prin Munţii Apuseni, prin Hunedoara, pe unde îl plimba Fefeleaga pe Bator). Ordinul citează. Pentru servicii excepţionale în activitatea de securitate a patriei şi de protecţie a conducerii superioare de partid şi de stat. Se distinge. În plus, numele omului era citat pe ordinea de zi la nivel de mare unitate. Măi, să fie, se auzi un zumzet printre noi, dar ce a făcut oare ăsta? Mai rămânea ca generalul să-i aducă şi-o femeie şi-n rest i le-a rezolvat pe toate. Comandantul îşi drese glasul şi spuse: iată ce a făcut tovarăşul sergent Răducanu. Acum trei zile, în timp ce era în misiune la Hotel Dorobanţi, la nord de Piaţa Cosmonauţilor, a observat că din portbagajul unei Dacii 1300 de culoare crem sunt împrăştiate manifeste cu conţinut antisocialist, antirevoluţionar, duşmănos. Tovarăşul sergent, care era caporal pe atunci, a raportat imediat prin staţie situaţia, comunicând locaţia şi numărul maşinii, aşa că Dacia cu pricina a fost oprită de ofiţerii direcţiei a cincea de protecţie şi pază, l-au legitimat pe şofer şi, când i-au inspectat portbagajul, au descoperit manifeste anticomuniste, care erau aruncate afară din portbagaj cu regularitate, cu ajutorul unei pompe cu aer comprimat montate cu scurgere în afară. Vă daţi seama la ce s-a ajuns? Dacă nu ar fi fost militarul nostru atent, maşina aceea s-ar fi plimbat prin tot oraşul şi ar fi scuipat venin pe străzi. Aşa, nu a apucat să facă mizerie prin oraş.

Cum să nu-mi aduc aminte de scena asta acuma, dacă tot mă aflu la Piaţa Dorobanţi? Pe harta mea personală, ăsta e locul. Punctul Răducanu pe harta oraşului Bucureşti, precum punctul Feuerbach în geometria triunghiului. Dar altele mă dor acuma... Dracu’ să-l ia pe Răducanu, cu mutra lui de fraier şi decoraţia lui. Mă uit afară şi mă întreb: dar oare de la A. S. E. nu se trage? Văd două TAB-uri cu turelele îndreptate spre copertina clădirii Facultăţii de Ştiinţe Economice, ideea trebuie că le-a trecut şi lor prin minte. Stai puţin. Nu te grăbi. Să ne uităm întâi. Da, spre cer.

Ies tot pe uşa principală.

Stai uşor. Nu greşi acum. Nu acum.