Ian McEwan, Nutshell

Copyright © Ian McEwan 2016

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6480-1

ISBN PDF: 978-973-46-6481-8

ISBN print: 978-973-46-6462-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © iStockphoto.com/cemagraphics, janulla

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IAN MCEWAN, unul dintre cei mai faimoşi scriitori britanici contemporani, este autorul romanelor Legea copiilor, Operaţiunea Sweet Tooth, Solar, Pe plaja Chesil, Sîmbătă, Ispăşire (laureat al National Book Critics Circle Award şi W.H. Smith Literary Award), Amsterdam (distins cu Booker Prize), Durabila iubire, Inocentul, Copilul furat (pentru care a primit Whitbread Award), Cîinii negri, Mîngîieri străine (ambele nominalizate la Booker Prize), Visătorul şi Grădina de ciment. A scris şi volumele de povestiri Prima dragoste, ultimele ritualuri (cîştigător al Somerset Maugham Award) şi În aşternuturi. În anul 2011 i-a fost acordat Premiul Tîrgului de carte de la Ierusalim.

Pentru Rosie şi Sophie

O, Doamne! Aș putea să stau închis într-o coajă de nucă și tot m-aș socoti Rege al spațiului infinit – numai de nu aș avea vise rele.

(W. Shakespeare, Hamlet¹)

1. Traducere din limba engleză de Violeta Popa și George Volceanov, în W. Shakespeare, Opere, vol. II, ediția a II-a. Ediție îngrijită de George Volceanov, Editura Tracus Arte, București, 2016, p. 371.

Unu

Iată-mă, stau aşa, cu susul în jos, în corpul unei femei. Ţin braţele încrucişate răbdător, aştept, aştept şi mă întreb în corpul cui sunt şi ce caut aici. Ochii mi se închid nostalgic când îmi amintesc cum pluteam odată în sacul translucid care-mi poartă trupul, lunecând visător în bula gândurilor mele, pe oceanul meu personal, descriind mici tumbe cu încetinitorul şi ciocnindu-mă uşor de mărginirile transparente ale recluziunii mele, membrana atât de încrezătoare care vibra şi făcea să răsune, chiar dacă le înăbuşea, glasurile conspiratorilor ce-şi ticluiau planurile mârşave. Asta se întâmpla în tinereţea mea lipsită de griji. Acum, că stau complet răsturnat, fără nici un pic de spaţiu, cu genunchii la gură, gândurile cu tot cu cap îmi sunt angrenate în asta până peste poate. Pur şi simplu n-am de ales, urechea mi-e lipită zi şi noapte de nenorociţii ăştia de pereţi. Ascult, mă străduiesc să ţin minte şi îmi fac griji. Aud conversaţii în pat, înainte de culcare, din care răzbat intenţii ucigaşe şi sunt îngrozit de ceea ce mă aşteaptă, de lucrurile în care m-aş putea vedea amestecat.

Sunt cufundat în abstracţiuni şi numai relaţiile proliferante dintre ele creează iluzia unei lumi familiare. Când aud rostindu-se „albastru“, o chestie pe care n-am văzut-o niciodată, îmi imaginez un soi de eveniment mental destul de apropiat de „verde“ – ceva ce iarăşi n-am văzut niciodată. Mă socotesc inocent, absolvit de povara loialităţilor şi a obligaţiilor, un spirit liber, în ciuda spaţiului meu vital redus. N-am pe nimeni care să mă contrazică sau să mă certe, n-am nume şi nici adresă anterioară, n-am religie, datorii sau duşmani. În agenda mea, dacă o exista vreuna, nu e trecută decât viitoarea mea zi de naştere. Sunt – sau eram –, în ciuda a ceea ce afirmă acum geneticienii, tabula rasa. Dar o tablă lunecoasă, poroasă, nu o placă de ardezie care ar putea fi folosită într-o sală de clasă sau la acoperişul unei case de la ţară, o tablă care se face din ce în ce mai mare pe zi ce trece şi pe care scrisul se aşterne de la sine, acoperind-o tot mai mult. Mă socotesc eu inocent, dar s-ar părea că sunt părtaş la un complot. Mama, binecuvântată fie-i inima care nu conteneşte să bată cu nişte pleoscăituri puternice, pare a fi implicată.

Pare, Mamă? Nu, nu pare, este. Eşti implicată. Am ştiut-o de la bun început. Hai să invoc acel moment al creaţiei care a adus cu sine primul meu concept. Demult, acum mai multe săptămâni, şanţul meu neural s-a închis, determinând formarea şirei spinării, iar milioanele de neuroni tineri, harnici ca viermii de mătase, au tors şi au ţesut din axonii aflaţi în trena lor splendida ţesătură cu fir de aur a primei mele idei, o noţiune atât de simplă, încât acum îmi scapă în parte. Să fi fost vorba de mine? Prea narcisist. Să fi fost vorba de acum? Prea dramatic. Atunci ceva care le preceda pe amândouă, care le conţinea pe amândouă, un singur cuvânt, mijlocit de un suspin sau de un extaz mental de acceptare, de existenţă pură, ceva de genul… aşa? Prea preţios. Prin urmare, ca să mă apropii mai mult, ideea mea a fost A fi. Sau, dacă nu asta, atunci varianta sa gramaticală, este. Asta era ideea mea primordială şi iată şi problema dificilă – este. Exact aşa. În spiritul lui Es muss sein. Începutul vieţii conştiente a coincis cu sfârşitul iluziei, iluzia ne-fiinţei, iruperea realului. Triumful realismului asupra magicului, al lui este asupra lui se pare. Mama este implicată într-un complot şi, ca atare, şi eu sunt implicat la rându-mi, chiar dacă rolul meu ar putea fi acela de a-l zădărnici. Sau de a-l răzbuna, dacă o să mă tot codesc ca un fraier şi o să mă nasc prea târziu.

Dar să nu mă plâng dinaintea sorţii favorabile. Am ştiut din prima clipă când am desfăcut din pânza-i de aur darul propriei conştiinţe că s-ar putea să sosesc într-un loc nepotrivit într-un moment şi mai nepotrivit. Condiţiile generale sunt deja limpezi, iar în raport cu ele necazurile mele domestice sunt – sau ar trebui să fie – nesemnificative. Am multe motive să sărbătoresc. O să moştenesc o stare de lucruri specifice lumii contemporane (igienă, vacanţe, anestezice, lămpi pentru citit, portocale iarna) şi o să locuiesc într-un colţ privilegiat al planetei – Europa occidentală, cea bine hrănită şi ferită de molime. Bătrâna Europă, sclerozată, relativ bună la suflet, bântuită de fantomele ei, vulnerabilă în faţa agresorilor, nesigură pe ea însăşi: destinaţia preferată a milioane de năpăstuiţi. Imediata mea vecinătate n-o să fie prospera Norvegie – care ar constitui prima mea alegere, ţinând seama de imensul său fond de pensii şi măsurile sociale generoase –, nici a doua, Italia, pe motiv de gastronomie locală şi ruine binecuvântate de soare, şi nici măcar a treia, Franţa, pentru Pinot Noir-ul său şi aroganţa ei nonşalantă. În loc de asta, o să moştenesc un regat prea puţin unit, condus de o regină vârstnică şi respectată, în care un prinţ om de afaceri, faimos pentru faptele sale bune, elixirurile sale (esenţă de conopidă pentru purificarea sângelui) şi intruziunile sale neconstituţionale, aşteaptă nervos să-i vină rândul la coroană, şi e bine că-i aşa. Aş fi putut să mă nasc în Coreea de Nord, unde succesiunea este, la rându-i, de necontestat, dar libertatea şi hrana lipsesc.

Cum se face că eu, deşi nici măcar tânăr, nici măcar născut ieri, ştiu atât de multe – sau ştiu destule cât să greşesc în atâtea privinţe? Am sursele mele, ascult. Mamei mele, Trudy, atunci când nu se află în compania prietenului ei, Claude, îi place radioul şi preferă cuvântul rostit în detrimentul muzicii. Cine, în zorii internetului, ar fi putut anticipa expansiunea necontenită a radioului ori renaşterea acelui cuvânt arhaic, „fără fir“? Aud, dincolo de zumzetul ca de spălătorie automată al stomacului şi intestinelor ei, ştirile, izvor nesecat al tuturor viselor urâte. Îmboldit de o pornire autoflagelantă, ascult cu atenţie analizele şi polemicile. Buletinele de ştiri din oră-n oră şi ştirile pe scurt la fiecare jumătate de oră nu mă plictisesc. Suport chiar şi BBC World Service, cu explozia sa puerilă de trompete şi xilofoane pe sintetizator, ce separă o ştire de alta. În mijlocul unei nopţi lungi şi liniştite, se-ntâmplă să-i mai trag maică-mii câte un şut zdravăn. Ea se trezeşte, o apucă insomnia, întinde mâna şi deschide radioul. O distracţie crudă, recunosc, dar dimineaţa suntem amândoi mai bine informaţi.

Îi mai plac şi podcast-urile cu conferinţe şi audiobook-urile de dezvoltare personală – Să cunoaştem vinul în cincisprezece episoade, biografii de dramaturgi din secolul al XVII-lea şi diverse capodopere ale literaturii universale. Ulise de James Joyce o face să aţipească, deşi pe mine mă fascinează. Încă din primele zile, imediat ce îşi punea căştile în urechi, auzeam totul limpede, într-atât de eficient se propagau undele acustice prin mandibulă şi claviculă, după aceea prin structura scheletului ei, străbătând apoi lichidul amniotic dătător de viaţă. Până şi slaba utilitate a televizorului se manifestă tot prin intermediul sunetelor. Totodată, când mama şi Claude se întâlnesc, stau uneori de vorbă despre situaţia globală, de regulă deplângând-o, chiar dacă prin uneltirile lor nu fac decât s-o înrăutăţească. Acolo unde locuiesc acum, nu-mi rămâne altceva de făcut decât să-mi dezvolt trupul şi mintea, aşa că înmagazinez totul, chiar şi fleacurile – şi sunt multe din astea.

Căci Claude e un om căruia îi place să se repete. Un om al laitmotivelor. Când dă mâna cu un străin – am auzit deja chestia asta în două rânduri –, zice: „Claude, ca pe Debussy“. Nici nu ştie cât se înşală. Pentru că el e Claude dezvoltatorul imobiliar, care nu compune nimic, nu inventează nimic. Îi trece prin cap un gând care-l distrează, şi-l exprimă cu voce tare, mai târziu îi vine iarăşi în minte şi – de ce nu? – îl rosteşte încă o dată. Face aerul să vibreze dând grai acestui gând pentru a doua oară numai şi numai pentru plăcerea lui. Ştie că ştii că se repetă. Ceea ce nu ştie este că pe tine asta nu te amuză în aceeaşi măsură ca pe el. Asta, aşa cum am învăţat dintr-o conferinţă Reith¹, este ceea ce se cheamă o problemă de referinţă.

Iată un exemplu al unui discurs de-al lui Claude şi al modului în care îmi adun eu informaţiile. El şi mama aranjează la telefon (îi aud atât pe el, cât şi pe ea) să se întâlnească diseară. Fără să ţină cont de mine, după cum le e obiceiul – o cină în doi, la lumina lumânărilor. De unde ştiu de lumânări? Pentru că atunci când se face ora potrivită şi sunt conduşi la masa lor, o aud pe mama plângându-se. La toate mesele sunt aprinse lumânări, numai la a noastră nu.

Urmează, în ordine, oftatul iritat al lui Claude, pocnitul imperativ şi sec din degete, murmurul obsecvios emis, presupun eu, de un chelner îndoit de mijloc într-o plecăciune, scăpăratul unei brichete. Gata, acum au parte de o cină la lumina lumânărilor. Nu le mai lipseşte decât mâncarea. Dar meniurile voluminoase le tronează în poală – simt cum marginea de jos a celui pe care-l ţine Trudy mă apasă pe şale. Acum sunt nevoit să ascult iarăşi discursul lui Claude pe tema termenilor folosiţi în meniu, de parcă ar fi primul din lumea asta care remarcă toate absurdităţile alea irelevante. Insistă asupra lui „prăjit în tigaie“. Ce altceva e în tigaie dacă nu o binecuvântare înşelătoare asupra vulgarului şi nesănătosului prăjit? Şi unde dacă nu în tigaie ţi-ai putea prăji scoicile Saint-Jacques cu chilli şi suc de limetă? În fierbătorul pentru ouă? Înainte să treacă mai departe, repetă părţi din tirada asta a lui pe alt ton. Apoi trece la al doilea termen favorit de pe lista sa, unul importat din America, „bucăţit“. Rostesc pe muteşte prelegerea lui chiar înainte s-apuce să-i dea glas, când o uşoară înclinare a poziţiei mele verticale mă anunţă că mama s-a aplecat în faţă ca să-şi pună un deget pe încheietura lui, parcă pentru a-l struni, după care îi spune cu o voce suavă, menită să-l distragă de la ale lui:

— Alege vinul, dragoste. Unul splendid.

Îmi place să beau un vin împreună cu mama. S-ar putea să nu fi încercat niciodată experienţa – sau poate aţi uitat – unui vin de Burgundia de calitate (preferatul ei) sau a unui Sancerre bun (tot preferatul ei) decantat printr-o placentă sănătoasă. Încă dinainte să fie adus vinul la masă – astă-seară un Sancerre Domeniul Jean-Max Roger –, când aud pocnetul dopului, parcă îl simt pe faţă, ca mângâierea unei adieri de vară. Ştiu că alcoolul îmi va reduce inteligenţa. Le reduce inteligenţa tuturor. Dar, ah, un Pinot Noir voios şi roşu sau un Sauvignon cu o vagă aromă de agrişe mă face să mă răsucesc şi să mă dau de-a dura în mijlocul mării mele secrete, lovindu-mă ameţit de zidurile castelului meu, castelul elastic care-mi ţine loc de casă. Sau cel puţin aşa se întâmpla când aveam mai mult spaţiu. Acum îmi savurez bucuriile liniştit şi, pe la al doilea pahar, reflecţiile mele dau în floare, favorizând acea licenţă cunoscută sub numele de poezie. Gândurile mi se deapănă în pentametri frumos rotunjiţi, în versuri compacte sau cu ingambament, variind agreabil. Dar mama nu bea niciodată şi al treilea pahar, iar asta mă răneşte.

— Trebuie să mă gândesc la copil, o aud că spune în timp ce îşi acoperă paharul cu un gest pedant.

Şi atunci îmi vine să întind mâna spre cordonul meu uleios, cum ai întinde-o după cordonul de catifea al soneriei într-un conac plin de servitori, şi să smucesc zdravăn de el ca să chem pe cineva. Alo! Încă un rând pentru tovarăşii mei!

Dar nu, ea se abţine din iubirea pe care mi-o poartă. Şi eu o iubesc – cum altfel? Mama pe care n-am întâlnit-o încă, pe care n-o cunosc decât pe dinăuntru. Nu-i destul! Tânjesc să dau cu ochii de eul ei exterior. Aparenţa e totul. Ştiu că are părul „bălai ca paiul“, că i se revarsă în „salbe de bucle dezordonate“ pe „umerii ei dalbi ca pulpa mărului“, pentru că tata i-a citit cu voce tare, în prezenţa mea, poemul dedicat podoabei ei capilare. Şi Claude se referă la părul ei, în termeni nu într-atât de plini de imaginaţie. Când are chef, mama îşi face nişte cosiţe împletite, pe care şi le încolăceşte pe cap, pe după urechi – în stilul Iuliei Timoşenko, spune tatăl meu. Mai ştiu şi că mama are ochi verzi, că nasul ei e ca un „nasture de sidef“, că ea şi-ar dori să-l aibă mai mare, că ambii bărbaţi, fiecare în parte, se dau în vânt după el aşa cum e şi încearcă s-o convingă în sensul ăsta. I s-a spus de multe ori că e frumoasă, dar ea rămâne sceptică, lucru care îi conferă o putere inocentă asupra bărbaţilor, după cum i-a zis tata într-o după-amiază în bibliotecă. Ea i-a replicat că dacă ar fi aşa, e o putere pe care n-a căutat-o şi pe care nu şi-a dorit-o. Nu le stătea în fire să aibă o asemenea discuţie şi am ascultat atent. Tata, pe care-l cheamă John, a zis că dacă el ar avea o asemenea putere asupra ei ori asupra femeilor în general, nici nu i-ar trece prin cap să renunţe la ea. Am bănuit, din unda vibraţiei simpatetice care mi-a desprins o clipă urechea de pe perete, că mama ridicase din umeri în chip categoric, ca şi cum ar fi spus: Asta e, bărbaţii sunt altfel. Ce contează? În plus, i-a zis ea, de data asta prin viu grai, nu avea decât puterea pe care i-o atribuiau bărbaţii în fanteziile lor. Apoi a sunat telefonul şi tata s-a dus să răspundă, iar acea conversaţie atât de rară şi de interesantă despre cei care deţin puteri n-a mai fost reluată niciodată.

Dar să ne întoarcem la mama, infidela mea Trudy, după ale cărei braţe şi ai cărei sâni albi ca pulpa mărului şi ochi verzi tânjesc, a cărei dorinţă inexplicabilă pentru Claude datează dinaintea primei mele manifestări a conştiinţei de sine, a este-ului meu primordial, şi cu care stă de vorbă adesea – şi el cu ea –, şoptind înainte de culcare, şoptind la restaurant, şoptind în bucătărie, de parcă amândoi ar bănui că pântecele au urechi.

Mă gândeam că discreţia lor nu se datora decât obişnuitelor intimităţi amoroase. Dar acum m-am convins. Îşi şuntează cu graţie corzile vocale pentru că pun la cale un eveniment înfricoşător. În caz că va ieşi prost, i-am auzit eu spunând, vieţile lor vor fi distruse. Consideră că dacă decid să meargă mai departe, trebuie să acţioneze rapid şi fără întârziere. Îşi spun unul altuia să fie calmi, să dea dovadă de răbdare, îşi amintesc unul altuia de preţul pe care l-ar plăti dacă planul va da greş, de faptul că există mai multe etape, toate legate între ele, iar dacă una singură nu va merge cum trebuie, atunci totul o să pice „ca luminiţele alea demodate de la pomul de Crăciun“ – comparaţia aceasta ininteligibilă îi aparţine lui Claude, care rareori spune ceva neclar. Ceea ce au de gând să facă le provoacă silă şi îi sperie, aşa că niciodată nu abordează făţiş chestiunea. În schimb, învelite în şoapte, se rostesc elipse, eufemisme, aporii nedesluşite, urmate de voci drese şi o schimbare bruscă a subiectului.

Într-o noapte fierbinte şi agitată din săptămâna trecută, când îmi spuneam că amândoi au adormit de mult, mama a rostit dintr-odată în întuneric, cu două ore înainte să se lumineze de ziuă, dacă e să ne luăm după ceasul de jos, din biroul tatei:

— Nu putem s-o facem.

Şi imediat Claude a spus pe un ton inexpresiv:

— Ba putem.

Apoi, după o clipă de reflecţie:

— Putem.

1. Serie de conferinţe anuale ţinute de personalităţi din varii domenii şi transmise pe BBC Radio 4 şi BBC World Service. Seria a fost inaugurată în 1948, BBC dorind astfel să marcheze contribuţia istorică pe care a avut-o la dezvoltarea radiodifuziunii publice Sir John Reith, primul director general al instituţiei.

Doi

Acum să trecem la tatăl meu, John Cairncross, un bărbat masiv, cealaltă jumătate din compoziţia genomului meu, al cărui destin pe cale să facă brusc o volută mă îngrijorează din cale-afară. Numai în mine părinţii mei se unesc întru veşnicie, dulce, acru, pe coloanele lor vertebrale separate de zahăr şi fosfat, reţeta eului meu fundamental. Îi mai contopesc pe John şi Trudy şi în reveriile mele – ca orice copil ai cărui părinţi sunt despărţiţi, îmi doresc tare mult să aduc iar împreună această pereche de baze, reunind astfel soarta mea cu genomul meu.

Tata vine din când în când pe la noi pe-acasă, lucru care mă umple de bucurie. Câteodată îi aduce mamei smoothie de la barul lui preferat de pe Judd Street. A făcut o pasiune pentru preparatele astea cleioase care, chipurile, o să-l ajute să trăiască mai mult. Nu ştiu de ce ne vizitează, de vreme ce nu-i dată să nu plece înnegurat de tristeţe. De-a lungul timpului am născocit multe ipoteze care s-au dovedit greşite, dar am ascultat cu atenţie şi de-acum bănuiesc următoarele: că nu ştie nimic de povestea cu Claude, îi poartă în continuare mamei o dragoste nestatornică, speră că în curând vor fi din nou împreună, încă mai crede în povestea pe care i-a servit-o ea, cum că despărţirea are darul de a-i oferi fiecăruia din ei „răgazul şi spaţiul necesare pentru a se maturiza“ şi a-şi reînnoi legăturile. Că el e un poet care nu se bucură de recunoaştere şi, în ciuda acestui fapt, se încăpăţânează să scrie mai departe. Că deţine şi conduce o editură săracă, unde a publicat volumele de debut ale unor poeţi de succes, nume bine-cunoscute, printre care chiar şi un laureat al Premiului Nobel. Pe măsură ce devin faimoşi, aceştia pleacă la edituri mai importante, asemenea unor copii care s-au făcut mari. Că acceptă lipsa de loialitate a poeţilor ca pe un dat şi, precum un sfânt, e încântat de elogiile de care ei se bucură şi care i se par că răzbună poetic Editura Cairncross. Că mai degrabă îl întristează, nu îl înrăiesc, nereuşitele sale într-ale poeziei. O dată ne-a citit cu voce tare lui Trudy şi mie o recenzie dispreţuitoare la adresa creaţiei sale poetice. Se spunea acolo că opera sa era depăşită, înţepenită în planul formei, prea „frumoasă“. Cu toate acestea, poezia e viaţa lui, continuă să îi recite mamei, predă poezie, scrie cronici în reviste, îi susţine din umbră pe poeţii mai tineri, face parte din jurii care acordă premii, promovează poezia în şcoli, publică eseuri despre poezie în reviste obscure, vorbeşte despre asta la radio. Trudy şi cu mine l-am ascultat o dată la o oră târzie din noapte. Are mai puţini bani decât Trudy şi mult mai puţini decât Claude. Ştie pe dinafară o mie de poeme.

Aceasta este colecţia mea de fapte şi postulate. Cocoşat peste ele ca un filatelist tenace, am adăugat recent noi elemente seriei mele. Suferă de o afecţiune dermatologică, psoriazis, din cauza căreia are mâinile pline de coji, uscate şi roşii. Lui Trudy îi repugnă aspectul lor şi felul cum se simt la atingere şi îi spune că ar trebui să poarte mănuşi. El refuză. A închiriat pentru şase luni un apartament prăpădit de trei camere în Shoreditch, e înglodat în datorii, e supraponderal şi ar trebui să facă mai multă mişcare. Nu mai departe de ieri am făcut rost de o raritate, un timbru Penny Black¹, şi încă unul cu urmele ştampilelor vizibile: casa în care locuieşte mama mea, cu mine în corpul ei, casa în care Claude vine noaptea în vizită, este o clădire masivă, în stil georgian, de pe Hamilton Terrace cea plină de fumuri şi aici a copilărit tatăl meu. Când se apropia de treizeci de ani, exact pe vremea când îşi lăsase pentru prima dată barbă şi la scurt timp după ce se însurase cu mama, a moştenit vila familiei sale. Scumpa lui mamă murise demult. Toate sursele mele se pun de acord în această privinţă: casa e într-o stare mizerabilă. Toate clişeele i se potrivesc când vrei s-o descrii: scorojită, deteriorată, dărăpănată. Uneori, iarna, pe perdele se depune chiciură, făcându-le ţepene. Când plouă torenţial, scurgerile, asemenea unor bănci de încredere, te răsplătesc cu dobândă pentru ce-ai depus în ele, dând pe-afară, iar vara, asemenea unor bănci veroase, put. Dar iată, în penseta mea ţin piesa cea mai rară, un timbru din Guyana Britanică²: chiar şi într-o asemenea stare de degradare, cei cinci sute şaizeci de metri pătraţi chinuiţi pot să-ţi aducă şapte milioane de lire sterline.

Majoritatea bărbaţilor, majoritatea oamenilor nu i-ar îngădui niciodată perechii sale să-l dea afară din casa unde a copilărit. John Cairncross e din alt aluat. Iată care ar fi inferenţele mele justificate în această privinţă. Născut sub o zodie îndatoritoare, mereu gata să facă pe plac, nu are nici urmă din lăcomia mută a poetului ambiţios. Chiar crede că dacă o să scrie un poem întru lauda mamei mele (a ochilor ei, a părului ei, a buzelor ei) şi o să vină pe la noi ca să-l citească cu voce tare, asta o va îndupleca să-l primească înapoi în propria lui casă. Dar ea ştie că ochii ei nu sunt nici pe departe „precum iarba din Galway“, ceea ce vrea să însemne „foarte verzi“, şi, de vreme ce ei nu-i curge sânge irlandez prin vine, versul e cam fad. De fiecare dată când ea şi cu mine îl ascultăm cum recită, sesizez în bătăile mai domoale ale inimii ei o plictiseală care, asemenea unei cruste pe retină, o împiedică să vadă patosul scenei: un bărbat masiv şi cu suflet mare, care-şi pledează fără speranţă cauza sub forma demodată a unui sonet.

O mie s-ar putea să fie o hiperbolă. Multe dintre poemele pe care le ştie tata sunt lungi, precum creaţiile acelea faimoase aparţinând unor funcţionari bancari, „Incinerarea lui Sam McGee“³ şi „Tărâmul pustiit“⁴. Trudy continuă să tolereze recitările ocazionale. Pentru ea un monolog e mai bun decât o conversaţie, e preferabil unei noi plimbări prin grădina neplivită a căsniciei lor. Poate îl suportă dintr-un sentiment de vinovăţie, atât cât i-o mai fi rămas. Din câte se pare, declamarea poeziilor era pe vremuri un ritual erotic de-al lor. E ciudat că mama n-are tăria să-i spună ceea ce el probabil că bănuieşte, ceea ce ea va trebui să-i dezvăluie. Că nu-l mai iubeşte. Că are un amant.

Azi la radio o femeie a povestit cum într-o noapte, pe o şosea pustie, a dat cu maşina peste un câine, un golden retriever. În lumina farurilor, a îngenuncheat lângă el şi l-a ţinut de o labă în timp ce animalul era scuturat de spasme de durere înfiorătoare. Tot timpul nişte ochi mari şi căprui s-au uitat iertător într-ai ei. Cu mâna liberă, femeia a apucat un bolovan şi a izbit de câteva ori în ţeasta bietului câine. Ca să-l elimine pe John Cairncross, n-ar fi fost necesară decât o singură lovitură, un coup de vérité. În loc de asta, când el se-apucă să recite, Trudy adoptă înfăţişarea aceea lipsită de expresie pe care o arborează de fiecare dată când îl ascultă. Eu, în schimb, sunt numai urechi.

În general, ne ducem în biblioteca lui de poezie de la primul etaj. Pe poliţa căminului, un ceas cu balansier zgomotos scoate singurul sunet din încăpere cât timp tata se aşază în scaunul lui obişnuit. Aici, în prezenţa unui poet, îmi las supoziţiile să înflorească în voie. Dacă tata îşi va ridica ochii spre tavan ca să îşi adune gândurile, o să vadă stricăciunile ornamentelor specifice stilului Adam⁵. Din cauza degradării, praful din tencuială s-a aşezat ca zahărul pudră pe cotoarele cărţilor celebre. Mama îşi şterge fotoliul cu mâna înainte să se aşeze. Fără nici o introducere, tata trage aer în piept şi începe. Recită curgător, cu sentiment. Majoritatea poeziei moderne mă lasă rece. Prea mult despre sine, o răceală sticloasă faţă de ceilalţi, prea multe tânguieli într-un vers prea scurt. În schimb, cât de calzi, ca o îmbrăţişare frăţească, sunt John Keats ori Wilfred Owen! Le simt răsuflarea pe buzele mele. Sărutul lor. Cine nu şi-ar dori să fi scris „Măr în caramel, gutui, şi prună, şi tigvă“ sau „Frunţile palide ale fetelor să le fie linţoliu“?

Mi-o imaginez cum o vede el, cu ochii plini de adoraţie, din celălalt colţ al camerei. Şade într-un fotoliu amplu de piele de pe vremea Vienei lui Freud. Îşi ţine îndoite sub ea picioarele graţioase şi goale, într-o postură foarte drăgălaşă. Şi-a sprijinit cotul îndoit pe braţul fotoliului, ca să-şi rezeme capul culcat pe-o parte, în timp ce degetele de la mâna liberă bat uşor darabana pe gleznă. E după-amiaza târziu, e o căldură înăbuşitoare, ferestrele sunt deschise, se aude zumzăitul plăcut al traficului în St John’s Wood. Mama are o expresie meditativă, buza de jos pare să-i atârne grea. Şi-o umezeşte trecându-şi peste ea o limbă imaculată. Câţiva cârlionţi blonzi i se odihnesc jilavi pe gât. Rochia ei de bumbac, croită larg, ca să mă poată cuprinde şi pe mine, e de un verde deschis, mai deschis decât ochii ei. Sarcina înaintează neobosită şi ea e obosită, o oboseală agreabilă. John Cairncross îi vede obrajii îmbujoraţi de dogoarea verii, curbele încântătoare ale gâtului, umărului şi ale sânilor umflaţi, movila promiţătoare care sunt eu, gambele ei albe, pe care nu le-a văzut soarele, talpa netedă a piciorului lăsat la vedere, conturul descrescător al degetelor ei inocente de la picioare, asemănătoare unor copii într-o poză de familie. Toate trăsăturile ei, desăvârşite de starea în care se află, îşi zice el.

Nu-i în stare să-şi dea seama că mama abia aşteaptă ca el să plece. Că e ceva pervers din partea ei să-i ceară să locuiască în altă parte în situaţia noastră, adică în al treilea trimestru de sarcină. Cum poate să fie părtaş la propria anihilare? Un tip aşa de voinic, înalt de un metru nouăzeci, din câte am auzit, un uriaş cu păr negru şi des pe antebraţele puternice, un uriaş fraier dacă îşi închipuie că e înţelept din partea lui să-i acorde soţiei „spaţiul“ de care ea pretinde că are nevoie. Spaţiu! Păi, să vină ea aici, înăuntru, unde în ultima vreme abia am loc să îndoi un deget. În accepţiunea mamei mele, spaţiu, nevoia ei de acesta, e o metaforă deformată, dacă nu un sinonim. Pentru faptul că e egoistă, duplicitară, crudă. Dar staţi puţin: eu o iubesc, e divinitatea mea, am nevoie de ea. Îmi retrag cuvintele! Le-am spus la nervi. Sunt la fel de uşor de dus cu zăhărelul ca tata. Şi ăsta-i adevărul. Frumuseţea ei, răceala şi hotărârea de care dă dovadă una sunt.

Deasupra capului ei, din câte văd, plafonul tot mai degradat al bibliotecii lasă să se desprindă brusc un norişor de particule care coboară în vrie, strălucind în clipa când străbat o rază de soare. Şi cum mai străluceşte şi ea pe fundalul de piele maro, crăpată, pe fotoliul unde cine ştie dacă nu s-o fi tolănit Hitler, Troţki sau Stalin în perioada petrecută la Viena, când nu erau altceva decât nişte embrioni ai viitoarelor lor personalităţi. Mă dau bătut. Sunt al ei cu totul. Dacă mi-ar porunci, şi eu m-aş duce la Shoreditch şi mi-aş vedea de exil. Nici n-aş mai avea nevoie de cordon ombilical. Tatăl meu şi cu mine suntem uniţi de aceeaşi dragoste fără speranţă.

În ciuda tuturor semnalelor – replicile ei laconice, căscaturile, faptul că nu-i dă atenţia cuvenită –, el întârzie pe măsură ce începe să se lase seara, făcându-şi, poate, speranţe că va fi invitat să rămână la cină. Dar mama îl aşteaptă pe Claude. În cele din urmă îşi uşuieşte soţul, anunţându-l că ea trebuie să se odihnească. O să-l conducă până la uşă. Cine ar putea să ignore tristeţea din vocea lui când îşi ia timid la revedere? Mă doare când mă gândesc că e gata să îndure orice umilinţă ca să mai poată petrece câteva minute în plus în prezenţa ei. Nimic – în afară de propria-i natură – nu l-ar împiedica să facă ceea ce ar face alţii: să o pornească înaintea ei, să se ducă în dormitorul mare, în camera unde am fost concepuţi atât el, cât şi eu, să se lungească în pat sau în cadă, în nori groşi de abur, apoi să-şi invite prietenii, să toarne vin în pahare, să fie stăpânul propriei case. În loc de asta, el speră să izbândească prin bunătate şi o sensibilitate plină de discreţie faţă de nevoile ei. Sper să mă înşel, dar cred că o să înregistreze un dublu eşec, căci ea o să continue să-l dispreţuiască pentru că se arată slab, iar el o să sufere şi mai tare. Vizitele lui nu se încheie, ci se sting treptat, precum lumina care se pierde în beznă. Tata lasă în urmă în bibliotecă un câmp de tristeţe vibrantă, o formă imaginară, o hologramă decepţionată care ocupă încă scaunul în care a stat el.

Ne apropiem acum de uşa de la intrare, pe unde ea vrea să-l expedieze. Numeroasele ravagii din această parte a casei au fost îndelung discutate. Ştiu că una dintre balamalele uşii în cauză s-a desprins din lemnărie. Putregaiul uscat a transformat arhitrava în praf compactat. Câteva bucăţi de gresie au dispărut, altele sunt crăpate – din perioada georgiană, care odinioară au format un model colorat, tip diamant, imposibil de înlocuit. Acum acele spaţii goale şi crăpăturile sunt acoperite cu pungi din plastic pline de sticle goale şi mâncare stricată. Pe jos se revarsă simbolurile pure ale mizeriei domestice: detritusul scrumierelor, farfurii de carton cu răni scârboase de ketchup, pliculeţe de ceai care se leagănă la capătul firului lor de aţă şi care par nişte saci minusculi cu grâne, precum cei pe care i-ar strânge nişte şoricei ori nişte spiriduşi. Femeia care făcea curat a plecat mâhnită când eu încă nu eram prin preajmă. Trudy ştie că nu e treaba unei femei gravide să arunce gunoiul în pubelele alea înalte, cu capac. Ar putea foarte bine să-l roage pe tata să cureţe în hol, dar n-o face. Treburile gospodăreşti i-ar putea conferi drepturi în gospodărie. Şi s-ar putea ca ea să ticluiască o poveste ingenioasă despre cum a părăsit el căminul conjugal. În această privinţă, Claude rămâne un vizitator, un outsider, dar l-am auzit declarând că a face curat într-un colţ al casei ar însemna să atragă atenţia asupra haosului care domneşte în rest. În ciuda valului de căldură, sunt bine protejat împotriva duhorii. Nu-i zi în care mama să nu se plângă de asta, dar fără tragere de inimă. E doar un aspect al dezintegrării casnice.

Poate şi-a închipuit că nişte stropi de lapte bătut pe pantofi sau vederea unei portocale care zace lângă plintă, acoperită cu un strat de mucegai de culoarea cobaltului, o să-l facă pe tata să-şi ia mai repede rămas-bun. Se înşală. Uşa e deschisă, el şi-a trecut deja un picior peste prag, iar mama şi cu mine stăm în hol. Claude trebuie să sosească în cincisprezece minute. Câteodată ajunge şi mai devreme. Aşa că Trudy e agitată, dar ţine să pară somnoroasă. Stă ca pe ghimpi. O bucată pătrată de hârtie plină de grăsime, care odată învelea un calup de unt nesărat, i s-a prins sub sanda şi i-a mânjit degetele. Peste puţin timp o să-i povestească asta lui Claude într-o cheie comică.

— Uite ce e, trebuie neapărat să stăm de vorbă, zice tata.

— Da, dar nu acum.

— O tot amânăm.

— Nici nu pot să-ţi zic cât de obosită mă simt. N-ai idee cum e. Pur şi simplu trebuie să mă-ntind.

— Evident. De-aia mă şi gândesc să mă mut înapoi, ca să…

— Te rog, John. Nu acum. Am mai discutat despre asta. Mai am nevoie de timp. Încearcă să fii înţelegător cu mine. Doar sunt însărcinată cu copilul tău, nu? Nu-i momentul să te gândeşti la tine.

— Nu-mi place să te ştiu singură aici când aş putea…

— John!

Îl aud cum oftează când o îmbrăţişează cât de strâns îi îngăduie ea. Apoi simt cum mama îşi întinde braţul şi-l apucă de încheietură, evitând cu grijă, mai mult ca sigur, mâinile lui afectate de boală, îl răsuceşte şi îl împinge uşor prin cadrul uşii.

— Iubitule, te rog, du-te…

Mai târziu, când mama se întinde în pat, enervată şi epuizată, eu mă retrag în speculaţii fundamentale. Ce fel de făptură o mai fi şi asta? Să fie marele John Cairncross trimisul nostru în viitor, omul menit să pună capăt războaielor, jefuirilor şi sclaviei şi să aducă egalitate în drepturi şi ocrotire pentru femeile din întreaga lume? Sau va fi şters de pe faţa pământului de nişte brute? O să aflăm.

1. Primul timbru poştal autoadeziv din lume, emis în Marea Britanie pe 1 mai 1840.

2. Timbru de un cent tipărit pe hârtie de culoare magenta şi emis în ediţie limitată în 1856 în Guyana Britanică, astăzi Guyana. Este considerat de mulţi filatelişti drept cel mai rar timbru din lume: un asemenea exemplar s-a vândut în anul 2014 cu 9.480.000 de dolari.

3. Una dintre cele mai cunoscute poezii ale lui Robert W. Service (1874-1958), care a lucrat ani de zile în bănci britanice şi canadiene.

4. Faimos poem de T.S. Eliot (1888-1965), care între 1917 şi 1925 a fost angajat la Lloyds Bank din Londra.

5. Stil în arhitectura şi arta decorativă din secolul al XVIII-lea, profesat de trei fraţi scoţieni, dintre care cel mai faimos este Robert Adam (1732-1794).

Trei

Cine e acest Claude, acest impostor care s-a insinuat între familia mea şi speranţele mele? Am auzit o dată şi am băgat la cap: grosolanul cu mintea-nceată¹. Toate perspectivele mele sunt din ce în ce mai vagi. Existenţa lui îmi contestă dreptul la un trai fericit, în care ambii părinţi să-mi poarte de grijă. Asta de n-o să ticluiesc un plan. A ademenit-o pe mama şi l-a izgonit pe tata. Interesele lui nu pot fi şi ale mele. O să mă distrugă. Asta de nu, de nu, de nu… două cuvinte ca un rotocol de fum, simbol fantomatic al unui destin denaturat, mic iamb plângăcios al speranţei, ce-mi rătăceşte printre gânduri ca nişte flocoane în umoarea vitroasă a unui ochi, făcându-te să vezi pete. Nimic altceva decât speranţă.

Iar Claude, la fel ca un flocon, abia dacă e real. Nu-i nici măcar un oportunist pitoresc, nu aminteşte deloc de escrocul tipic, mereu cu zâmbetul pe buze. Doar anost în mod glorios, insipid dincolo de orice închipuire, de o banalitate fasonată la fel de fin precum arabescurile Moscheii Albastre. Un om care fluieră tot timpul nu cântece, ci refrene publicitare de la TV şi tonuri de apel, unul care-şi înviorează dimineaţa cu parodia Nokia după marele vals de Tárrega. Ale cărui remarci repetate la nesfârşit sunt ca nişte şiroaie de salivă inepte şi debile, ale cărui fraze paupere mor ca puii fără mamă, stingându-se în propria sărăcie. Care-şi spală părţile intime la chiuveta unde mama se spală pe faţă. Care nu ştie decât de ţoale şi maşini. Şi care ne-a spus de o sută de ori că nu şi-ar cumpăra niciodată şi nici măcar n-ar conduce o maşină ca aia sau ca aia sau una hibrid sau o… sau… Că nu-şi cumpără costumele decât de pe strada asta, nu, aialaltă, din Mayfair, cămăşile de pe alta, iar şosetele de pe, nu mai ţine minte. Măcar de… dar. Nimeni altcineva nu mai termină o propoziţie cu „dar“.

Vocea aia ştearsă, ezitantă. Toată viaţa a trebuit să îndur chinul îndoit al fluieratului şi al vorbirii lui. De vederea lui am fost scutit până acum, dar asta n-o să mai dureze mult. În lumina difuză a sălii de naşteri însângerate (Trudy a decis că el o să asiste, nu tata), când o să ies în sfârşit la lumină ca să-i dau bună ziua, întrebările mele vor rămâne aceleaşi, indiferent sub ce chip va apărea el: ce naiba face mama? Ce anume îşi poate dori? L-a invocat ea pe Claude ca să ilustreze enigma erotismului?

Nu chiar oricine poate şti cum e să ai penisul rivalului tatălui tău la câţiva centimetri de propriul nas. În acest stadiu al sarcinii ar trebui să se abţină, spre binele meu. Măcar din politeţe, dacă nu din considerente medicale. Închid ochii, scrâşnesc din gingii, mă împing în pereţii uterini. Asemenea turbulenţe ar face să se desprindă şi aripile unui Boeing. Mama îl impulsionează pe iubitul ei, îl cravaşează cu ţipetele sale de parcă am fi la parcul de distracţii. Zidul Morţii şi mai multe nu! De fiecare dată, la fiecare cursă a pistonului, mi-e groază că o să pătrundă până aici, că o să-mi sfredelească ţeasta cu oase moi, că o să-mi însămânţeze creierii cu lichidul lui, cu smântâna fecundă a banalităţii sale. Apoi, din cauza leziunilor cerebrale, o să gândesc şi o să vorbesc ca el. O să fiu odrasla lui Claude.

Dar mai bine captiv într-un Boeing fără aripi care se prăbuşeşte în mijlocul Atlanticului decât spectator la preludiul lui sexual. Iată-mă în stalul din faţă, aşezat într-o poziţie incomodă, cu capul în jos. Piesa e una minimalistă, modernă şi sumbră, cu doar două personaje. Luminile sunt toate aprinse şi iată că apare Claude. Nu pe mama urmează s-o dezbrace, ci pe el însuşi. Îşi împătureşte cu grijă hainele şi le depune pe un scaun. Nuditatea lui e la fel de nespectaculoasă ca un costum de contabil. Se plimbă încolo şi-ncoace prin dormitor, în spatele scenei, în avanscenă, gol puşcă prin burniţa uşoară a propriului monolog. Săpunul cel roz, luat pentru ziua mătuşii lui, pe care trebuie să-l returneze la magazinul din Curzon Street, un vis pe care l-a avut, dar din care nu mai ţine minte aproape nimic, preţul motorinei, senzaţia lui că azi e marţi. Dar nu e. Fiecare minunat nou subiect se ridică în picioare cu un geamăt, se clatină, apoi se prăbuşeşte în calea următorului. Dar mama? Pe pat, printre cearşafuri, îmbrăcată doar pe jumătate, numai ochi şi urechi la el, oferindu-i murmure prompte de aprobare şi încuviinţări din cap. Numai eu ştiu că sub aşternuturi un deget arătător i se îndoaie peste moţul clitorisului, unul de dimensiuni modeste, şi pătrunde frumos în ea vreun centimetru şi ceva. Îşi mişcă lin acel deget ca şi cum ar fi de acord cu absolut totul şi şi-ar pune sufletul pe tavă. Presupun că e extrem de plăcut să faci aşa ceva. Da, murmură ea printre suspine, şi ea a avut dubii în privinţa săpunului, da, şi ea uită repede ce a visat, şi ea are senzaţia că e marţi. Nimic despre motorină – tot e-o uşurare.

Genunchii lui apasă salteaua infidelă pe care până nu demult s-a odihnit tata. Cu degete abile, Trudy îşi scoate chiloţii. Intră Claude. Uneori îi zice şoricelul lui, lucru care pare să-i facă plăcere, dar fără atingeri sau dezmierdări, fără murmure sau promisiuni, fără lingeri binevoitoare sau fantezii jucăuşe. Doar scârţâitul tot mai accelerat al patului, până când, în sfârşit, mama ajunge să-şi ia avânt pe Zidul Morţii şi începe să ţipe. S-ar putea ca această atracţie de modă veche de la parcul de distracţii să vă fie familiară. Pe măsură ce te-nvârţi şi accelerezi, forţa centrifugă te ţintuieşte de perete, în vreme ce podeaua de sub tine alunecă ameţitor tot mai jos. Trudy se răsuceşte şi ea din ce în ce mai repede, din trăsăturile ei estompate nu se mai vede decât ceva care seamănă cu nişte căpşuni cu frişcă şi o pată verde, ca de angelică, unde au fost odată ochii ei. Ţipă tot mai tare, apoi, după crescendoul şi descrescendoul strigătului final şi după ce se cutremură din tot trupul, aud geamătul lui brusc, sugrumat. O pauză infimă. Iese Claude. Salteaua se ridică la loc şi vocea lui se aude din nou, de data asta din baie – iarăşi despre Curzon Street sau despre ziua săptămânii şi câteva încercări vesele pe tema muzicală de la Nokia. Un singur act, trei minute în cel mai bun caz, fără bisuri. Adeseori se duce şi ea la baie şi, fără să se atingă unul pe altul, fiecare îl înlătură pe celălalt de pe trup cu apa cea fierbinte şi curăţătoare de păcate. Nici urmă de tandreţe, nici o clipă de moţăială afectuoasă într-o îmbrăţişare de îndrăgostiţi. În timpul acestei abluţiuni energice, cu minţile limpezite de orgasm, de multe ori se pun iarăşi pe complotat, dar cum încăperea e plină de faianţă, apa curge din robinete cu un asemenea ecou, că nu le pot desluşi vorbele.

Şi din cauza asta ştiu atât de puţine despre planul lor. În afară de faptul că îi stârneşte, că îi face să vorbească mai încet chiar şi atunci când se cred singuri. Aşa cum nu ştiu nici numele de familie al lui Claude. De profesie dezvoltator imobiliar, deşi nu la fel de prosper ca majoritatea. Scurta şi profitabila perioadă când a deţinut un bloc-turn în Cardiff a reprezentat apogeul carierei sale. Înstărit? A moştenit o sumă de bani formată din şapte cifre, care acum s-a diminuat, ajungând, din câte se pare, la un ultim sfert de milion. Pleacă de la noi de-acasă pe la zece dimineaţa şi se întoarce după şase seara. Aici intervin două afirmaţii opuse: potrivit celei dintâi, o personalitate mai puternică stă la pândă sub un înveliş insipid. Pare puţin plauzibil să fii chiar atât de anost. Acolo, înăuntru, se ascunde cineva mai inteligent, mai misterios şi mai calculat. Ca om, e un produs remarcabil, un mecanism autogenerat, o unealtă pentru înşelătorii de anvergură, ce complotează împotriva lui Trudy chiar în clipa când complotează laolaltă cu ea. În al doilea caz, el e exact aşa cum pare, scoica nu ascunde nici o perlă, e un uneltitor la fel de autentic ca ea, doar că mai mărginit. Cât despre Trudy, preferă să nu se îndoiască de un bărbat care o face să pătrundă prin porţile paradisului în mai puţin de trei minute. Pe câtă vreme eu rămân deschis la orice variantă.

Ca să pot spera că voi afla mai multe, trebuie să stau treaz toată noaptea pentru a-i surprinde într-o aubadă mai dezinhibată. Acel „putem“ atipic al lui Claude m-a făcut pentru prima dată să-i pun la îndoială obtuzitatea. De-atunci au trecut cinci zile – şi nimic. Îi trag nişte picioare mamei, ca s-o trezesc, dar nu vrea să-şi deranjeze iubitul. În schimb îşi pune căştile în urechi ca să asculte nişte podcast-uri cu conferinţe şi se lasă în voia minunilor internetului. Ascultă la întâmplare. Am auzit de toate. Ferme de larve în Utah. Drumeţii prin The Burren². Ofensiva din Ardeni, ultima şansă a lui Hitler. Eticheta sexuală la populaţia yanomami. Cum l-a salvat Poggio Bracciolini de la uitare pe Lucreţiu. Fizica tenisului.

Stau treaz şi ascult, ascult. În dimineaţa asta, când până în zori era mai puţin de o oră, mi-a fost dat să aud o chestiune mai serioasă decât de obicei. Prin oasele mamei mele, m-am confruntat cu un coşmar sub chipul unei prelegeri formale. Starea planetei. Un expert în relaţii internaţionale, o femeie echilibrată, cu o voce profundă, m-a încunoştinţat că lumii nu-i mergea prea bine. A analizat două stări de spirit obişnuite: autocompătimirea şi agresiunea. Fiecare din ele, o opţiune proastă pentru individ. Când ele se combinau, în cazul unor grupuri sau naţiuni, formau un amestec nociv, care îi otrăvise recent pe ruşii din Ucraina, cum păţiseră mai înainte şi prietenii lor, sârbii, în partea lor de lume. Am fost subestimaţi, acum o să arătăm noi ce putem. În clipa de faţă, când statul rus era braţul politic al crimei organizate, un nou război în Europa nu mai părea chiar atât de neverosimil. Ia să ştergem noi praful de pe diviziile de tancuri pentru graniţa sudică a Lituaniei, pentru câmpiile din nordul Germaniei. Aceeaşi poţiune inflamează şi anumite facţiuni islamice barbare. S-a umplut paharul, peste tot se înalţă un singur strigăt: am fost umiliţi, acum o să fim răzbunaţi.

Vorbitoarea nu vedea cu ochi buni specia noastră, în care psihopaţii reprezintă un procent constant, o constantă umană. Conflictele armate, îndreptăţite sau nu, îi atrag. Ei contribuie la escaladarea disputelor locale, transformându-le în conflicte mai ample. În opinia ei, Europa, aflată într-o criză existenţială, se dovedeşte arţăgoasă şi slabă, în vreme ce varii forme de naţionalism narcisist sorb acelaşi amestec. Confuzia valorilor, bacilul antisemitismului, care mai incubează, populaţiile de emigranţi chinuite, lăsate de izbelişte, furioase şi sastisite. În alte părţi, în toate părţile, noi inegalităţi în distribuţia bogăţiei, cu cei superbogaţi formând o rasă dominantă distinctă. Inventivitatea la care recurg statele pentru a dezvolta noi tipuri de arme extraordinare, la care recurg corporaţiile ca să evite taxele, la care recurg atât de virtuoasele bănci ca să se îmbuibe cu milioanele din primele de Crăciun. China, prea mare ca să mai aibă nevoie de prieteni sau de sfaturi, care tatonează cinic coastele maritime ale vecinilor, construieşte insule tropicale de nisip şi se pregăteşte pentru războiul despre care ştie cu siguranţă că va veni. Ţările majoritar musulmane, contaminate de puritanism religios, de aberaţii sexuale, de înăbuşirea a orice e nou. Orientul Mijlociu, adevărat reactor cu neutroni rapizi pentru un posibil război mondial. Şi inamicul cel mai la îndemână când e nevoie de unul, Statele Unite, care cu greu mai pot fi considerate speranţa mapamondului, acum vinovate de folosirea torturii şi neajutorate dinaintea propriului text sacrosanct, conceput într-o epocă a perucilor pudrate, o constituţie la fel de incontestabilă precum Coranul. Cu o populaţie nervoasă, obeză, înspăimântată, chinuită de o furie incoerentă, dispreţuindu-şi guvernul şi ucigând somnul³ cu fiecare nouă armă. Africa încă nu a învăţat trucul cel mai important al democraţiei – transferul paşnic de putere. Cu copiii săi care mor cu miile săptămânal din cauza lipsei unor lucruri elementare – apa necontaminată, plasele de ţânţari, medicamentele ieftine. Apoi, de data aceasta afectând întreaga umanitate şi ştergând diferenţele dintre semeni, vechile realităţi discutate şi răs-discutate ale schimbărilor climatice, cu păduri şi animale care dispar şi gheaţa polară care se topeşte. Agricultura toxică şi profitabilă, care nimiceşte frumuseţea biologică. Oceane transformate în nişte medii slab acide. La orizont, apropiindu-se rapid, tsunamiul de urină al tot mai numeroşilor bătrâni, bolnavi de cancer şi de demenţă, ce au nevoie de îngrijire. Şi în curând, din cauza tranziţiei demografice, reversul medaliei: populaţii aflate într-un declin catastrofal. Libera exprimare nu mai e liberă, democraţia liberală nu mai este portul de destinaţie evident, roboţii fură locuri de muncă, libertatea luptă corp la corp cu securitatea, socialismul a căzut în dizgraţie, capitalismul e corupt, distructiv şi căzut în dizgraţie, nu se întrezăreşte nici o alternativă.

În concluzie, a spus vorbitoarea, toate aceste dezastre sunt opera naturii noastre duale. Inteligenţi şi infantili. Am construit o lume prea complicată şi prea periculoasă pentru ca firea noastră certăreaţă s-o poată gestiona. Într-o asemenea situaţie deznădăjduită, toată lumea va vota pentru supranatural. S-a lăsat întunericul în cea de-a doua Epocă a Raţiunii. Am fost extraordinari, dar acum suntem pierduţi. Douăzeci de minute. Clic.

Îmi pipăi neliniştit cordonul ombilical. Îmi ţine loc de mătănii antistres. Staţi puţin, îmi zic. E drept că n-am intrat încă în etapa asta, dar ce-i aşa rău în chestia cu infantilismul? Am auzit destule prelegeri din astea ca să învăţ să-mi adun contraargumentele. Pesimismul e prea la îndemână, e chiar adorabil, e emblema şi panaşul intelectualilor de pretutindeni. Scuteşte clasele luminate să vină cu soluţii. Ne însufleţim în faţa gândurilor negre din piese de teatru, din poezii, din romane, din filme. Iar acum şi din comentarii. De ce să iei de bune asemenea aprecieri când omenirea n-a fost niciodată atât de bogată, atât de sănătoasă, atât de longevivă? Când mor mai puţini oameni în războaie sau la naştere decât în orice altă epocă – şi când niciodată nu ne-au fost mai accesibile, fiecăruia dintre noi, atâta cunoaştere şi atâta adevăr prin intermediul ştiinţei? Când compasiunea blândă – faţă de copii, de animale, faţă de alte religii ori faţă de străini necunoscuţi şi veniţi de departe – sporeşte pe zi ce trece? Când sute de milioane de oameni au fost salvaţi de la o existenţă mizerabilă? Când în Occident chiar şi cei lipsiţi de mijloace se lasă relaxaţi în fotolii, vrăjiţi de muzică, în timp ce mână pe autostrăzi ca-n palmă de patru ori mai rapid decât un cal în galop? Când variola, poliomielita, holera, pojarul, mortalitatea infantilă ridicată, analfabetismul, execuţiile publice, practicarea sistematică a torturii de către stat au fost eradicate în atâtea ţări de pe glob? Nu cu mult timp în urmă toate aceste năpaste se întâlneau la tot pasul. Când panourile solare, parcurile eoliene, energia nucleară şi alte invenţii, încă necunoscute, ne vor izbăvi de mizeria dioxidului de carbon, în vreme ce recoltele modificate genetic ne vor scăpa de ravagiile agriculturii cu chimicale, iar pe cei foarte săraci, şi de foamete? Când migraţia globală spre centrele urbane va reda vaste suprafeţe de pământ sălbăticiei, va reduce natalitatea şi va elibera femeile de sub autoritatea patriarhilor rurali ignoranţi? Ce să mai spunem despre miracolele obişnuite, care l-ar face şi pe un simplu meseriaş să fie invidiat de Octavian Augustus: stomatologie fără dureri, lumină electrică, posibilitatea de a intra în contact instantaneu cu cei pe care îi iubim, cu cea mai bună muzică din lume, cu gastronomia a zeci de culturi? Suntem doldora de privilegii şi de plăceri, precum şi de nemulţumiri, iar cei ce nu sunt încă vor fi şi ei în curând. Cât despre ruşi, la fel s-a spus şi despre Imperiul Spaniol catolic. Ne-am aşteptat să-i vedem armiile debarcând pe plajele noastre. La fel ca în majoritatea cazurilor, nu s-a întâmplat aşa. Chestiunea a fost rezolvată de nişte corăbii incendiare şi o furtună iscată la momentul oportun, care a împins flota spaniolă spre capătul Scoţiei. Întotdeauna o să ne îngrijoreze starea de fapt – aşa stă treaba când ai parte de darul împovărător al conştiinţei.

Şi încă un imn închinat minunatei lumi pe care urmează s-o iau în stăpânire. În închisoarea⁴ mea am devenit un cunoscător al visurilor colective. Cine mai ştie ce e adevărat şi ce nu? Şi mie îmi vine greu să discern. Fiecare afirmaţie e confirmată sau anulată de alta. La fel ca toată lumea, iau şi eu de bun ce doresc, ce-mi convine.

Dar iată că aceste reflecţii mi-au distras atenţia şi am pierdut primul schimb de cuvinte pentru care am rămas treaz doar ca să-l aud. Aubada. Alarma trebuie să sune în câteva minute, Claude a murmurat ceva, mama i-a răspuns, apoi el a zis iarăşi ceva. Îmi vin în fire. Îmi apăs urechea de perete. Simt o mişcare în saltea. A fost cald în noaptea asta. Pesemne Claude s-a ridicat în capul oaselor şi-şi scoate tricoul pe care îl poartă în pat. Îl aud spunând că după-amiază urmează să se întâlnească cu fratele lui. A mai pomenit de fratele ăsta al lui şi înainte. Trebuia să fiu mai atent. Dar de obicei contextul mă plictisea: bani, conturi, impozite, datorii.

— Şi-a pus toate speranţele în poeta asta pe care a antamat-o, zice el.

Poetă? Foarte puţini oameni de pe lumea asta antamează o poetă. Nu cunosc decât unul. Fratele lui?

— A, da, femeia aia, zice mama. Am uitat cum o cheamă. Aia care scrie despre bufniţe.

— Bufniţe! Un subiect fierbinte, ce să zic! Dar trebuie să mă văd cu el diseară.

— Nu cred c-ar trebui, spune mama încet. Nu acum.

— Dacă n-o fac, o să vină iar pe-aici. Nu vreau să te sâcâie. Dar.

— Nici eu, spune mama. Dar chestia asta trebuie făcută cum zic eu. Fără grabă.

Urmează câteva clipe de tăcere. Claude îşi ia telefonul de pe noptieră şi opreşte preventiv alarma. În cele din urmă zice:

— Dacă o să-i împrumut nişte bani lu’ frate-miu, asta o să fie o acoperire ca lumea.

— Dar nu foarte mulţi. Că nu prea pare c-o să-i recuperăm.

Râd amândoi. Apoi Claude se îndreaptă către baie cu tot cu fluieratul lui, mama se întoarce pe-o parte şi se culcă la loc, iar eu rămân în beznă, ca să mă confrunt cu adevărul revoltător şi să reflectez la propria-mi imbecilitate.

1. James Joyce, Ulise, traducere din limba engleză de Mircea Ivănescu, Editura Univers şi Editura Fundaţiei Culturale Române, Bucureşti, 1996, p. 190.

2. Zonă cu relief carstic din comitatul Clare, în Irlanda.

3. „Nu mai dormiți, Macbeth ucide somnul“. W. Shakespeare, Macbeth, actul II, scena 2, traducere din limba engleză de Horia Gârbea, în W. Shakespeare, Opere, vol. IX, ediție îngrijită de George Volceanov, Editura Tracus Arte, București, 2014, p. 357.

4. În original confinement = detenţie, închisoare, dar şi lăuzie.