Radu Cosașu

Supraviețuirile

IV

1. Rămășițe mic-burgheze

2. Armata mea de cavalerie

Prefață de Paul Cernat

POLIROM

2011

© 2011 by Editura POLIROM

Colecție coordonată de Daniel Cristea-Enache.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iași, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

București, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePUB: 978-973-46-3996-0

ISBN PDF: 978-973-46-3997-7

ISBN Print: 978-973-46-1958-0

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright și este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parțială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziția publică, inclusiv prin internet sau prin rețele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informației, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum și alte fapte similare săvârșite fără permisiunea scrisă a deținătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislației cu privire la protecția proprietății intelectuale și se pedepsesc penal și/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cronologie

1930-1940 Născut la Bacău, într-o familie mic-burgheză înlesnită, de la doi ani în București; visînd de mic să devin cronicar sportiv.

1940-1944 Liceul Evreiesc sub legile rasiale antonesciene, fără să port stea galbenă.

1945-1949 Bacalaureat, redactor la Revista Elevilor, Tînărul Muncitor și Scînteia Tineretului, organ central al Uniunii Tineretului Muncitor; convins de victoria ideilor socialiste în România.

1950-1952 Exclus din redacție din cauza originii sociale dubioase, frezor la Uzina Timpuri Noi; stagiul militar la cavalerie și într-o redacție ostășească; întreaga familie emigrează legal în Israel; de tînăr, învăț să trăiesc doar între prieteni, iubite și turnători.

1952 Debut, sub pseudonimul Radu Costin, cu un volumaș de schițe ostășești – Servim Republica Populară Română! – nule din punct de vedere literar; în același an, elev la Școala de literatură alături de Nicolae Labiș, Lucian Raicu, Sonia Larian, Florin Mugur; inestimabilă în acea școală, studierea literaturii ruse și sovietice, de la Pușkin la Gogol, Tolstoi, Cehov, Dostoievski.

1953-1956 Moartea lui Stalin, reangajat la Scînteia Tineretului ca reporter special, publicistică în spiritul realismului socialist, devotat ideologic, miop literar; descoperirea lui Anatole France și Isaac Babel; debut sub nume propriu cu Opiniile unui pămîntean, cărticică de un nonconformism simpatic în epocă, dar nu mai mult.

1956-1968 La primul și unicul Congres al Tinerilor Scriitori, protestez împotriva cenzurii care ne masacra reportajele impunîndu-ne șabloanele propagandei de partid; protestul este stigmatizat de forurile ideologice ca „o teorie jalnică a adevărului integral” și are drept consecință o nouă excludere din presă; evenimentele din Ungaria, decisive pentru tot ce va urma în viața mea; „șomer ideologic”, încercînd să-mi cîștig existența cu o literatură „pe linie”, cum stau mărturie volumele de un conformism cînd mai vesel, cînd mai trist: Energii, Nopțile tovarășilor mei și romanul A înțelege sau nu, din care nu lipsesc unele calități epice și o sinceritate stîngace.

1968 Anul cehoslovac; refuz hotărît să intru în partid, conștient că fac parte din „generația Budapesta”, aceea care înțelesese deja întruchiparea utopiei și instituționalizarea idealului; din această experiență apar Maimuțele personale – proza pe care o consider adevăratul meu debut literar în care vibrează, în fine, libertățile unei inspirații străine de dogmele și poncifele „spiritului de partid”; angajat la revista Cinema (pînă în anul 1987), unde mă înamorez de Nanuk, Malec, Chaplin, Stan și Bran.

1969 Cronică sportivă sub pseudonimul Belphegor în ziarul Sportul, după aceea sub nume propriu la Informația Bucureștiului, continuînd-o pînă azi în Gazeta Sporturilor.

1970-1973 Instalarea unei nevroze temeinice; evoluție stilistică (Un august pe un bloc de gheață, Alți doi ani pe un bloc de gheață, Ocolul pămîntului în 100 de știri, Povești pentru a-mi îmblînzi iubita) în care descopăr și îmi consolidez viclenia unui scris „fără de partid”; rubrică permanentă, „Telecinema”, în România literară (care va dura timp de 23 de ani).

1973-1989 Ciclul de nuvele intitulat Supraviețuiri, în șase volume, inspirat din întreaga mea experiență politică și literară, pus sub semnul unei consecvente autoironii.

1990-2000 Căderea tiranului prin ceea ce continui să numesc o revoluție, oricît ar fi de dubioasă; ameliorarea (aproape) magică a nevrozei cardiofobe; intrarea de la primul număr în redacția revistei Dilema (1993), unde semnez rubrica „Din vieața unui extremist de centru”, formulă prin care încerc să combat inteligențele recente și clișeele corectitudinii politice de dreapta și de stînga.

2000-2008 Montarea într-o ordine cronologică – fără modificări oportuniste la zi și fără veleități de frescă – a ciclului nuvelistic Supraviețuirile, ceea ce a permis o nouă lectură în sensul clasic al unei „educații sentimentale”, dar și postmodern, al autoficțiunii despre care nu știu nimic serios.

2007 Premiul național pentru literatură acordat de Uniunea Scriitorilor; pe diplomă e scrisă expresia: „pentru întreaga operă”, ceea ce mă indispune, ca orice happy-end.

Addenda

Nu am copii, decît un fiu imaginar în Groenlanda.

Sînt căsătorit a treia oară și cele două divorțuri mi-au făcut în mod egal și bine, și rău.

Scriitorii mei preferați din secolul XX sînt Kafka, Proust și Isaac Babel, Malraux, Platonov și Scott Fitzgerald, Bacovia, Camil Petrescu și Mihail Sebastian.

Ador în frază adversativele: dar, însă, ci; cuvîntul preferat este totodată; detest două cuvinte: Jos jidanii!

Am rămas marxist de nuanță Groucho.

Deviza mea este: „Ia totul în tragic și nimic în serios”.

Autorul

„Eu, trestia”. Autoficțiuni vintage despre cauze pierdute

Nici unul dintre prozatorii afirmați în România anilor ’50-’70 nu are o priză atît de bună la noile generații de tineri scriitori și iubitori de literatură ca Radu Cosașu. Nu-i vorbă, autorul Supraviețuirilor s-a bucurat de sufragiile comentatorilor avizați și de prețuirea gurmeților prozei și în deceniile de comunism. După ’89 însă, cota scrisului său se află într-o creștere direct proporțională cu emanciparea progresivă a scriitorilor și cititorilor autohtoni de clișeele despre „obsedantul deceniu”. Există un secret de fabricație al acestei literaturi metaconfesive, cu un sound inconfundabil, care-i conferă rezistență dincolo de timp și mode „ostalgice”. Farmecul stilistic, firescul și rafinamentul narativ, frivolitatea giocosa, ironia tandră, spirituală, simțul acut al umanului și compasiunea transideologică vor supraviețui mult și bine, însuflețite de bagheta inteligenței unui artist fascinat de „viața frazei”. De la Un august pe un bloc de gheață (1971) încoace, proza lui Cosașu vădește un paradoxal efect „avangardist” rezultat dintr-o dublă perspectivă retro, de extracție clasicizantă. Una aplicată lumii comunismului biruitor din anii ’50, cealaltă – lumii interbelice bucureștene, ale cărei „rămășițe mic-burgheze” supraviețuiesc, tenace, printre șantierele mîndrei lumi noi. Pentru cititorii de azi, imaginile de arhivă personală ale deceniilor ‘40-‘60 țin de un comunism vintage estetizat ironic (dar plin de dramatism), un film de epocă slalomînd elegant printre șabloane (și însuflețindu-le). Dincolo de atmosfera de film alb-negru, avem de-a face cu un fermecător roman de formare / al identității, cu mai multe dimensiuni: un roman de familie în linia „dramei burgheze” (cu fabuloasele mătuși în prim-plan), un roman al identității evreiești, un roman al „educației sentimentale” (prefigurînd „iubirile ridicole” ale lui Kundera), un roman al inițierii ideologice întru comunism (dar și al „dezangajării” treptate), un roman al descoperirii literaturii (după traversarea deșertului maculaturii), un roman picaresc și, last but not least, un roman proustian al recuperării „timpului pierdut”.

Am spus roman, vorbind despre cele șase volume de Supraviețuiri (1973-1989)? Da: un roman care se alcătuiește, de la sine, pe același fir capricios al memoriei afective, sub forma unui puzzle „nuvelistic” nonficțional, mixat, după o inconfundabilă rețetă personală, cu false prozopoeme și alte secvențe jucate. Perspectiva ironică a relatării o dublează – și o comentează – pe cea naiv-entuziastă a personajului și alter ego-ului Oscar Rohrlich, mai aproape de stîngăciile unui Charlot decît de un soldat Svejk al luptei proletare. Rearanjarea romanescă a pieselor puzzle-ului a fost făcută însă abia în ediția din urmă cu 7-8 ani, urmînd cronologia vîrstelor și a faptelor relatate. Un principiu liniar „clasic” ce imprimă coerență ciclului narativ, transformîndu-l în istorie. Avem de-a face cu cel mai autentic (cel mai „original”, considera Ov. S. Crohmălniceanu) roman al „obsedantului deceniu” care s-a putut scrie la noi înainte de 1990: un roman al eului vulnerabil, dornic să evadeze, impetuos, în ispite colectiviste, care își caută o nouă identitate în Partid și o găsește, finalmente, într-o literatură „deviaționistă” în raport cu linia Partidului și, în genere, cu orice linie, în afara celei a propriei biografii. O autoficțiune, am spune astăzi, și nu cred că am greși văzînd în Cosașu un precursor. O asemenea literatură în răspăr cu triumfalismul dogmatic indică o compromitere a realismului socialist cu „arme” proustiene și cu cele ale autenticismului interbelic. Distanța dintre această serie hiperindividualistă, hipersubiectivă, și colectivismul obiectiv al realismului socialist ilustrează cum nu se poate mai bine radicalismul dezangajării literare a lui Cosașu. Supraviețuirile nu datează, azi, cîtuși de puțin, spre deosebire de grosul romanelor politice din anii ’60-’70, „fresce” și „anchete” obiectiviste care, sub pretextul dezvăluirii „adevărului” despre trauma deceniului șase, nu reușeau să abordeze decît „excesele” instaurării noului regim, confirmîndu-i „necesitatea istorică”. Spre deosebire de ele, Cosașu atacă Istoria mare de pe aliniamentele istoriei personale, asumîndu-și camilian „onestitatea la persoana întîi” și ridiculizînd cu grație orice triumfalism eroizant prin valorificarea „mărunțișurilor” cotidiene, a „minorului” popular, a „fleacurilor” și fetișurilor sentimentale fără de care viața ar fi lipsită de emoție. Sigur, lumea din paginile Supraviețuirilor are puțin de-a face cu victimele Gulagului stalinist (rareori apar în cadru trimiteri la condamnați politic precum Ion Caraion / M. Caraiani – poetul preferat din adolescența lui Oscar); personajele sînt de regulă aparatcici, cadriști, uteciști, scriitori și ziariști pe linie, oameni integrați în sistem sau „supraviețuitori” tolerați, iar reprimările se referă, în general, la amenințări, mustrări, excluderi sau trimiteri la „munca de jos”, mai puțin la dispariții suspecte. Cosașu scrie despre ce a trăit, speculînd la maximum nișa relativei liberalizări estetice de după 1965, iar Supraviețuirile constituie o deconstrucție de toată frumusețea a propriei orbiri partinice, operată cu instrumente fine: umorul în foi de viță, livrescul subversiv, metadiscursul parodic. Traseul biografic al tînărului Oscar Rohrlich, fiu antifascist al unei familii evreiești mic-burgheze stă sub semnul unui titlu de Panait Istrati: Cum am devenit scriitor. Căci Radu Cosașu a devenit cu adevărat scriitor pe măsură ce și-a deparazitat mintea, inima și literatura de entuziasmul dogmatic al adolescenței și primei tinereți. Autorul Supraviețuirilor nu se desparte de trecut rîzînd, ci îl recuperează, recondiționîndu-l, și se joacă, ghiduș, cu toate dedesubturile, implicațiile și aplicațiile morfo-sintactico-semantice ale discursului ideologic marxist-leninist. Rezultatul – o conștiință postmodernă a textului care poate fi comparată, schimbînd ce e de schimbat, cu performanța din Dicționar onomastic de Mircea Horia Simionescu, scris din aceeași exasperare față de stupiditatea nevrozantă a clișeului oficial. Ca și alți melomani ai literaturii, de la Proust la Sebastian, de la Holban la MHS și de la Caragiale la Kundera, Cosașu e un interpret virtuoz, dar unul care „interpretează” livresc (improvizînd uneori) partitura propriei biografii cu arcușul Istoriei. Extraordinar de mobilă, sintaxa frazei – și a prozei – e armonică, muzicală (cu ecouri de la Mozart și Schubert la Johann Strauss, Glenn Miller sau șansonetismul francez), ceea ce imprimă scriiturii alegrețe și lirism vibratil. Abil orchestrat de la pupitru, limbajul cîntă și încîntă, palpită emotiv din toți constituenții săi, cuvintele își au propria partitură, verbele, adverbele, substantivele, adjectivele, conjuncțiile, prepozițiile își pierd inocența și devin, indirect, actori lirici, iar viața lor secretă devine publică. Cît despre „livresc”… „Mult mai tîrziu – citim într-o secvență din Armata mea de cavalerie – am înțeles că, dacă nu voi trăi ca-n cărți, viața nu va avea sens.” De fapt, biografia tînărului Oscar capătă retrospectiv sens, printr-o interpretare „ca-n cărți”. Iar literatura crește inclusiv din humusul reportajului fără frontiere (Bogza! Bogza!) sau din maculatura propagandistică a vremii, care, inteligent valorificată ca materie primă de o sensibilitate frivol-neliniștită, „iscă fumuseți și prețuri noi”. Pe o linie care merge de la Momentele lui Caragiale pînă la experimentele optzeciste and beyond, Cosașu se joacă, impenitent, cu clișeele și discursurile minore, convenționale sau standardizate, exploatîndu-le potențialul, mimînd darea de seamă, ferparul, cererea, „autodenunțul”, combinînd, imaginativ, jurnalismul cu diarismul, punîndu-și în scenă, mereu și mereu, „slăbiciunile” și „viciile” (belota, hipismul, fotbalul, cinemaul, muzica, dulciurile, eternul feminin și, desigur, literatura…) ce erodează, freatic, temeliile bigotismului ideologic și ale idealismului revoluționar dogmatizat. Mai mult decît atît, literatura Supraviețuirilor ajunge să-și devoreze preistoria, valorificînd, intertextual și confesiv, mai vechile texte „pe linie”, comentîndu-le amuzat geneza și intrînd în „dialog”, peste timp, cu poncifele lor. În felul acesta, autorul textelor uzate estetic și moral devine, peste ani, (anti)erou al volumelor de Supraviețuiri, lăsîndu-se rescris de maturul autorevizuit, care nu se mulțumește să-și povestească viața, ci o recitește și o interpretează… Nuvelele autobiografice care le compun sînt „obiectivate” epic, eul devenind personaj al unor întîmplări a căror diversitate nu e concurată decît de inventivitatea formală debordantă.

Cum să faci literatură first class din reziduurile luptei de clasă, cum să scrii proză majoră cu materiale așa-zicînd minore, cum să conferi, prin scris, autenticitate, farmec și firesc „general-uman” unei epoci a dogmatismului și inautenticului, cum să reabilitezi, din unghi ascuțit sentimental, ceea ce judecătorii istoriei condamnă azi, din unghi drept moral? Răspunsul l-a descoperit, pe propria piele, scriitorul însuși, care n-a încetat să ni-l mărturisească. Nu doar prin descrierea propriilor mătuși – cum îi recomandase, spre sfîrșitul anilor ’50, Teodor Mazilu, întru salvarea literară –, ci prin asumarea artistică pînă-n pînzele albe a propriilor slăbiciuni, lașități, orbiri, rătăciri de „trestie gînditoare”. La mijloc de rău și bun, „extremistul de centru” se așază sub semnul ludic al paradoxului, oximoronului și calamburului, al coincidenței contrariilor de extracție bucureșteană…

Primele două volume ale Supraviețuirilor reîncărcate – Rămășițele mic-burgheze și Armata mea de cavalerie – acoperă un deceniu de istorie personală (1946-1956). Rămășițele… se înfățișează ca o carte a ieșirii din adolescența „mic-burgheză”, cu educația ei clasică, și a intrării în maturitatea „revoluției proletare” prin ruperea legăturilor cu familia de sînge și tradiția ei în favoarea integrării în marea familie a Partidului unic. Revizitîndu-și „romantismul revoluționar”, Cosașu excelează în cazuistica sentimentală a amorului juvenil și în explorarea voluptuoasă, detaliată, a „labirintului” citadin bucureștean. Prima povestire, „Armonia cordului bătut de gînduri”, e o bijuterie în care povestea copilului și puberului Oscar Rohrlich se derulează fals-obiectivist, la persoana a III-a, cu răsfăț ceremonios și complice, deviat în melancolie morbidă. Iată o mostră de punere în abis și de lectură „retro”, în palimpsest, a semnelor propriei identități virtuale: „În 1947, în orașul București, pe Strada Cuza-Vodă, la numărul 80, locuia un tînăr de 17 ani, al cărui nume de botez era Oscar. (…) Descoperirea elocventei legături dintre rădăcina «Rohr» și terminația «ich» care ar fi dat în românește, literar vorbind, «eu, trestia…» pretindea și ea o serioasă stăpînire a germanei, ba chiar și a francezei, care făcuse, prima, din om și «eu» o trestie, cunoștințe la care ar fi trebuit să se adauge și o acceptare a calamburului cu dreptul său de a fi, din cînd în cînd, metaforă, drum obscur și ridicol de acces la înțelegerea lumii și a numelor ei”. Și finalul meditativ, cu înțelepciunea lui „cabalistică”, în care junele Oscar își descoperă, citind poemul Trei cosași al lui Radu Boureanu din revista Contemporanul, pseudonimul care-l va consacra ca scriitor: „Tînărul – căci nu mai era nici copil și nici cal pe Cuza-Vodă – se opri din mestecat și (…) luă atunci, în cea mai ocultă criptogramă a vieții sale, primul cuvînt din numele poetului, din care știa pe dinafară versuri celebre ale zilei. (…) Îi sună, inexplicabil, foarte bine, deși nu ținuse niciodată în mînă o coasă, și nici imaginea morții cu unealta aceasta în mînă nu-l urmărise vreodată, căci era superficial și optimist, deloc morbid. Enigmistul – ca și pianistul – din el murise și nu-l interesă prin ce golf de cuvinte trestia din «Rohr» găsise o coasă, complet indiferentă și ea la tehnica rebusismului. Dar, probabil, de multe ori, cuvintele și literele lor au o independență, un instinct numai al lor, cu care se sinucid sau își caută asasinul tot prin sau printre ele, cu o imaginație – de nenumărate ori – mai presus decît a omului. Toată problema este dacă omul va ajunge (…) s-o recupereze și să se ridice la înălțimea și la intensitatea cu care cuvintele se împerechează, delirează și nu se sinucid, proliferînd după moarte”. Sugestie subtilă: numele fictiv preia inițiativa în fața celui real, modificînd realitatea, iar ficțiunea pe care o instituie ajunge să bată viața, înainte de a o salva. Ceea ce urmează e o suită de „morți” și „dispariții” (o povestire se intitulează chiar „Înmormîntări”, după un text interbelic al lui Geo Bogza) ce întunecă perspectiva frivolă, pigmentată de escapade juvenile, inițieri erotice și politice, hobby-uri și tabieturi de familie: intră astfel în cadru moartea micuței vecine Lucia de pe Cuza-Vodă („Arie și recitativ”), moartea tatălui la a cărui înmormîntare evită să participe („Sfidarea ca un sîmbure de portocală”), îngroparea clandestină a romanului Huliganii lîngă Bușteni, la rădăcina unui copac, cu sprijinul prietenului-inițiator întru comunism zis „Calu” („Înmormîntări”), moartea unui vechi ilegalist, tatăl unei vagi iubiri adolescentine (în „Sapho și Schubert”), dispariția (arestarea?) inopinată a mătușii poreclite, voievodal, Maria de Mangop („Fine del primo tempo”), sfîșietoarea viziune decrepită a mariajului bunicii sexagenare, „de modă veche” (în teribila „Tandrețea ca un refuz al morții”), fatalul accident de tramvai al verișoarei acesteia, Bette, supraviețuitoare a Auschwitz-ului dezumanizată de suferințe și bănuită de spionaj (Bête), în fine, fuga la Viena a unchiului Marcel, „dansatorul” – fratele tatălui defunct – care, denunțat drept „spion imperialist”, îi compromite tînărului Oscar prima noapte de dragoste și-l determină – la sfaturile unui superior cadrist – să „ispășească” în producție, ca ucenic la uzinele „Timpuri noi” („Cu privire la unchiul meu Marcel”). Ultimele două piese ale volumului („Camil, Scylla, Charibda” și „Ruperile”) au un caracter aparte. Prima e o pasionantă „dezbatere de idei” în doi. De o parte, tînărul Oscar – „revoluționar de profesie”, redactor la ziarul tineretului comunist și, după bacalaureat, proaspăt intrat la Universitate, secția fără frecvență, unde, dintre toți colegii, e singurul care binevoiește să participe la examenul de literatură universală, trăgînd un subiect despre Homer, „Ulise între Scylla și Caribda”… De cealaltă– profesorul-examinator, un domn de modă veche, „reacționar” tolerat și specialist în Antichitatea greco-latină. Proaspătul devot rezistă eroic în fața universitarului care-i diagnostichează sagace autenticitatea reflexelor „intelectualiste” și slăbiciunea de „adolescent, radical și intelectual” față de Camil Petrescu: „ — În măsura în care veți rămîne un intelectual, veți naște sigur îndoieli. E un fel de blestem și nu cred că veți scăpa de el. Sînteți dotat, aveți imaginație, o mare teamă de a strivi nuanțele”. Reversul acestei confruntări îl aflăm în ultima și cea mai amplă povestire a volumului, picaresca Ruperile, unde îl întîlnim pe Oscar Rohrlich în uzină, cot la cot cu clasa muncitoare și cu maistrul Dinu, pe care-l secondează și de care se leagă printr-o prietenie la cataramă, dincolo de orice dispute „de clasă”, rezistentă la „ispitirile” ucenicului de către iubita sa Culi și, într-un fel, de către frusta Lucica, prietena maistrului care, vrînd să-i facă bine, mai mult îl încurcă. O comparație cu filmul Timpuri noi al lui Chaplin s-ar impune. În final, după tribulații grotești pe malul Dâmboviței, studentul în producție va fi demascat ca „intelectualist” și trimis în armată – dar aici începe altă poveste…

Titlul celui de-al doilea volum (serie nouă) e un omagiu personal adus povestirilor din Armata de cavalerie a lui Babel: o carte cu al cărei erou, Ghidale, participant naiv la revoluția sovietică, Radu Cosașu s-a identificat în numele apartenenței comune la „internaționala oamenilor buni”. Identificarea are substrat livresc, politico-psihanalitic, moral și chiar „metafizic”: tatăl „mic-burghez” și „reacționar” al lui Oscar Rohrlich a făcut armata, „în mod providențial”, tot la cavalerie... Recuperarea postoedipiană a paternității a fost, se știe, una dintre marile obsesii ale literaturii poststaliniste. Nu întîmplător, prezentul volum – un roman... cavaleresc – începe în 1950 cu plecarea fiului în armată și se încheie simbolic în 1956, după revoluția maghiară, cu descoperirea lui Babel, cu revelația moralei scrisului. Cum? Între altele, prin reîntîlnirea șocantă, înaintea Conferinței tinerilor scriitori, cu cel care-i fusese „ca un tată”: despoticul maior de la școala de cavalerie, dat între timp afară din armată și ajuns într-o stare de plîns (metamorfoză recurentă în cazul „personajelor” lui Cosașu)... Comunismul ucide astfel – din nou – imaginea Tatălui; în 1940, un alt părinte, cel spiritual – Babel – fusese „smuls fizicește vieții” de Stalin pe motiv de troțkism. Relația cu partea feminină a familiei nu e lipsită de (melo)dramatism. Reporterul omologat literar de Marin Preda a ales ca uvertură a Armatei... sale un text intens afectiv, simili-poematic: „Te-am vrut ambasador în Olanda”, o litanie a bunicii din partea mamei care și-ar fi dorit ca nepotul să ajungă „ambasador”, „dirijor” sau măcar „scriitor” – o existență de lux, nu de „grăjdar schimbul doi” printre cai cu nume sonore: Nabucodonosor, Dulcineea, Desdemona, Trafalgar, Cezărel... Dramatismul e potențat de faptul că, în timpul stagiului, mama recrutului emigrează în Israel pe urmele fiicei, fără a-și mai lua rămas bun de la fiu. Momentul aflării veștii e surprins în „Vita dulci” – una dintre cele mai emoționante povestiri din volum, cu un delicios imn închinat savarinei... Belfer corespondent la un ziar din Cluj, soldatul practică strategic mitomania erotică invocînd pretinse vizite la o văduvă coaptă („Între văduva mea și servitoarele lor era distanța ierarhică dintre un general și un caporal”) spre a-și putea cultiva, la adăpost de grobienele apropouri soldățesti, tabieturile: La cofetăria Vita dulci frunzărește, superior, oficiosul comunist L’Humanité, oînvață franceză pe juna chelneriță maghiară (cu care flirtează „camilian”) și recitește Război și pace, reconstituind astfel atmosfera familială pierdută: „Mama a fost regina prăjiturilor cît timp a trăit tata, și tata îi cerea un choux a doua zi, deschizîndu-i capotul, pe sub masă, cu mîna dreaptă, mișcare transmisă exact, banal și fără mister piciorului meu în căutarea coapsei lui Kati, după primele pagini din Război și pace”. Minciuna sa va fi mărturisită la aflarea veștii plecării din țară a mamei, iar consolarea vine din partea unui coleg pianist, Melac: „A, cu mama e altceva... Mamele intră la sfinți”. Vulnerabilizarea declanșează astfel resortul confesiv al mărturisirii „adevărului integral”... Savuroasă, mustind de umor „cazon”, nuvela „Bombea” a fost, alături de „Seară de Pesah 1945” (devenită prin voia cenzurii „Seară de primavară 1945”), prima scriere a lui Cosașu care i-a trezit interesul „idolului” Marin Preda. Istoria foarte... predistă a băiatului prostănac, dar călăreț neîntrecut, ajuns „cineva” în armată grație posteriorului superdezvoltat (spre invidia naivului Oscar) este memorabilă: o morală frustă a reușitei printr-un „fund de aur” într-o lume pe… dos. Iar „Trafalgar” și „O blîndă experiență”, puse în pagină ca poeme, sînt două mici imnuri dedicate sublimului nonuman al cabalinelor („Căci eu, eu am văzut / cai volatilizîndu-se, spărgînd acoperișurile grajdului / și urcînd la cer, sfidîndu-ne bacalaureatele, perfect / lămuriți asupra naturii umane”).

Tînărul Rohrlich ilustrează un caz clasic de dramă revoluționară: adolescentul de familie care își reneagă propria clasă în numele unui comunism trăit cu fervoare mistică: o fugă înainte către o identitate abstractă, salvatoare. Istoria se răzbună însă: junele de 18 ani devenit revoluționar de stînga în urma lecturii inocente a Huliganilor lui Eliade (revoluționar de dreapta!) încearcă dostoievskian, fără succes, să convertească la o „viață nouă” o slujitoare a Venerei din Crucea de Piatră, la o zi după moartea propriului tată și cu puțin înainte de închiderea stabilimentului; în urma acestui gest, debutantul (care își maschează inhibiția erotică invocînd crezuri idealiste) va fi dat afară de către prostituată...

Afinitatea mărturisită a autorului cu Stan și Bran, Chaplin, Malec sau frații Marx e profundă: toți au în comun candoarea și bunătatea comică a stîngăciei. Remarcabile la personajul lui Cosașu sînt noblețea… chapliniană și deplasarea credinței în marxismul originar către un marxism „de tendință Groucho”. Într-o epocă în care toate sentimentele erau brutal politizate, naivitatea idealist-dogmatică a tînărului va fi dizolvată pînă la minimalismul ideologic al „gîndirii slabe” de:

I. Intelectualismul rezidual. Ca un demn povestaș, soldatul Oscar le vorbește în dormitor colegilor despre... Război și pace, istorisit capitol cu capitol și ascultat de ei cu religiozitate. Mai tîrziu, îi va mărturisi lui Zaharia Stancu admirația pentru literatura lui Camil Petrescu („literatură de onaniști” – vine replica necioplită a lui Darie); o admirație care va avea drept consecință descoperirea „adevărului integral”: confruntat cu autorul Tezelor și antitezelor, tînărul simte că „nu mai poate minți”... Divinizează scrisul lui Marin Preda și, bucureștean pătimaș, copiază pe șest pasaje din „reacționarul” Craii de Curtea-Veche („Viața frazei”). Nuvela „Debutul și dispariția lui Radu Costin” este cea mai onestă și mai radicală „autocritică” literară din România comunistă: în paginile ei, Oscar Rohrlich, care o denunțase pentru „intimism” în Scînteia pe conformista Maria Banuș și debutase, sub pseudonimul Radu Costin, cu volumul de schițe Servim Republica Populară Română, e desființat retrospectiv printr-o recenzie de un haz nebun. Istorisirea cuprinde și o mică antropologie religioasă a credinței comuniste, iar interpolarea și comentarea unor vechi scrieri propagandistice de producție proprie transformă penibilul dogmatism cîlțos într-o savuroasă (dar, în fond, dureroasă) metaficțiune parodic-autenticistă...

II. Amorurile ne-principiale. În acest volum: 1) Amorul pasional – ratat – purtat prin... telefon cu o mai vîrstnică responsabilă de cadre dintr-un minister bucureștean. Agățată romantic la un tango proletar, frumoasa tovarășă măritată cu un ștab e nevoită să-i răspundă telefonic amorezului ca într-un dialog al surzilor („Tangouri și telefoane”). 2) Tentativa ratată de seducere a unei activiste dizgrațioase într-o vacanță ideologică: inițiativei sexuale a tînărului vădit stingherit tovarășa Daria îi răspunde fără complexe, agresîndu-l în vederea unei partide de sex oral, inhibîndu-i astfel virilitatea și expunîndu-l unei delațiuni („O baie de umanitate”). 3) O relație „idilică”, de asemenea ratată, cu o Tatiana care-l pune mereu în ipostaze ridicole („O îndelungă îngăduință”). 4) O relație în sfîrșit matură cu o fată de mare noblețe morală, dar... dintr-o familie „reacționară”.

III. Evreitatea „mic-burgheză”: amintirea obiceiurilor de Yom Kipur și de Pesah din copilărie, pe fundalul Bucureștiului familial, cuplat cu amintirea povețelor materne, îl fac pe fiul proaspăt lăsat la vatră să arunce la gunoi (și la „lada de gunoi a istoriei”) exemplarele rămase din volumul de debut apărut sub semnătura lui Radu Costin.

IV. Melomania, superstițiile... Lecțiile de pian din adolescență cu o profesoară „neblocată în comunism”; lecția lui Debussy (muzician neconform spiritului revoluționar); teama de coincidențele „obscurantist-mistice” cu care hazardul, destinul sau „interpretarea” semnelor îl asaltează la tot pasul (vezi asemănarea dintre numele mamei – Melania, al pianistului Melac și al comicului serios Malec, coincidența dintre „armata la cavalerie” a lui Isaac Babel și armata propriului tată etc.).

Urmînd rețeta deja brevetată, unele texte scurte din compoziția volumului par niște piese de cameră, crochiuri și „sonatine” delicate, interludii contrapunctice în coloana sonoră a vieții protagonistului. Deschisă cu marșuri gen Desfidanie, mama sau Purtăm în inimi alte destine pe generic, Armata… se încheie en beauté tot cu o „punere în abis” muzicală: Conferința tinerilor scriitori din anul revoluției maghiare – cînd tînărul marxist eretic se va „sinucide politic” pentru o vreme, denunțînd, cu argumente leniniste, „minciuna comunistă” –, va fi urmată de un chef într-un local bucureștean, cu Fetițe dulci ca-n București, Internaționala și Marseilleza improvizate la saxofon pe jazz de Sami Buză...

Povestea continuă, cu o garanție: în Supraviețuirile lui Cosașu toate cauzele pierdute sînt recîștigate de „adevărul integral” al excelenței artistice.

Paul Cernat

Notă asupra ediției

Nu este pentru prima oară cînd încerc să organizez nuvelele mele din ciclul de volume intitulate Supraviețuiri într-o cronologie firească, a vieții, și nu a dezordinii în inspirație; nu le-am modificat, nu le-am adus la zi, nu le-am făcut mai inteligente, mai juste din punct de vedere politic; le-am ordonat conform eternei și imuabilei legi epice: adolescența, tinerețea, maturitatea ș.a.m.d. Le-am respectat statutul și statura de nuvele. Așa cum sînt legate, ele nu tînjesc la a da o frescă, nu au orgoliul unui bildungsroman și nici ambiția de a rivaliza cu o memorialistică riguroasă. Nu se vor documente. Ele tind să stabilească o continuitate a unei respirații, a unei forme de viață în gînd și pe pămînt.

Radu Cosașu

Supraviețuirile

1

Rămășițele mic-burgheze

Armonia cordului bătut de gînduri

În 1947, în orașul București, pe Strada Cuza-Vodă, la numărul 80, locuia un tînăr în vîrstă de 17 ani, al cărui nume de botez era Oscar. Tatăl său răspundea la acela de Isac, mama, la Melania. Tînărul figura în catalogul clasei a 7-a a Liceului „Matei Basarab”, imediat după Rogojină Titus, ca Rohrlich Oscar. Era, desigur, un nume straniu, greu de pronunțat, și mai dificil de scris corect. „H”-ul și „r”- ul din mijlocul său cereau o bună cunoaștere a limbii germane, „ich”- ul de la sfîrșit nu era nici el la îndemîna oricui. Descoperirea elocventei legături dintre rădăcina „Rohr” și terminația „ich”, care ar fi dat în românește, literar vorbind, „eu, trestia…”, pretindea și ea o serioasă stăpînire a germanei, ba chiar și a francezei, care făcuse, prima, din om și „eu” o trestie, cunoștințe la care ar fi trebuit să se adauge și o acceptare a calamburului cu dreptul său de a fi, din cînd în cînd, metaforă, drum obscur și ridicol de acces la înțelegerea lumii și a numelor ei.

Firește, acest „Rohrlich Oscar” devenea într-o singură zi: Rolling, Roli, Rolih, Rori, Roric, Rolic, Rolrih, mai ales Rolrih, și asta de ani de zile, din prima clasă primară, la Școala Iancului, cînd la catalog, după el, urma, ca o oază de liniște și senin, premiantul Ruptureanu Teodor; de cînd acest Rohrlich Oscar înregistrase secreta și substanțiala diferență cu care profesorul, citind catalogul, rostea cele două nume consecutive, îmi dădusem seama că ceva nu va fi în ordine în viața acestui băiețel, altfel normal dezvoltat, bine îngrijit în casa sa mic-burgheză, cu tată contabil și mamă casnică, cu surioară și bunică, jucîndu-se, pe atunci, într-o alee a Popa Nanului, cîntînd la pian, fără talent deosebit, dar dotat cu o pasiune neobișnuită pentru ziare, curse de cai și fotografii de fotbaliști. Putea alerga pînă la Mecet după Universul sport, la 8 ani, în vacanțele de vară; transmitea singur, stînd în pat, meciuri de fotbal; povestea filme copiilor din alee; ținea o cronică hipică într-un caiet de dictando, deși nu fusese vreodată la hipodrom, notîndu-și rezultatele reuniunilor, subliniind învingătorii cu un creion roșu, ținînd evidența recordurilor, memorîndu-le părinții, armăsarii și iepele din care descinseseră; în jurul lui, nimeni nu avea patima curselor; tatăl nu era cartofor, nu cunoștea alcoolul și fuma puțin, cu grijă, bolnav de inimă, cum se constatase după un consult, cînd se întorsese de la Expoziția Universală din Paris, unde plecase cu mama, lăsînd copiii în seama bunicii, la Slănicul de Prahova; trăiau înlesnit, niciodată luxos, fără o frică excesivă de Dumnezeu; tatăl nu cultiva în copii conștiința iudaică de popor ales, avea religiozitatea cuminte, mediocră, ținînd-o departe de orice teorii elitare, exclusiviste; își iubea țara, Iașii săi, locurile natale, Oradea, unde făcuse armata la cavalerie, democrația clasică, lăsîndu-și copiii să se joace cu oricine; poetul său preferat era acela cu statuie în orașul Bacău – unde se născuse și acest Oscar – Vasile Alecsandri; de celălalt poet celebru al acelui oraș, Bacovia, nu se discuta niciodată în casă, ca și cum n-ar fi existat; cultura casei era medie, realistă, rațională și mai ales sentimentală; romancierul casei era Cezar Petrescu, deși pe noptiera mamei se găsea în permanență un volumaș cartonat, de versuri franceze, Toi et moi, de Paul Géraldy; pe noptiera tatălui stătea Biblia, în care se prinseseră, la întîmplare, clapele unei mici veioze de pat; nimeni nu o citea de-a lungul anului; în seara de Paște, tatăl oficia masa rituală, citea ce era de citit dintr-o carte de rugăciuni, copiii și familia așteptau – deloc transfigurați – încheierea lecturii rapide, ascundeau azima și, în sfîrșit, deschideau ușa casei, să pătrundă duhul sfînt, după care se așezau la masă să mănînce supa și ce mai urma – mîncăruri de bolnavi în convalescență, după aprecierea băiatului, profilat pe șnițele și ciorbe à la grecque; în cele 7 zile pascale, se mînca și pîine și azimă; nu exista strictețe, dar nici desfrîu; prejudecățile aparțineau unui liberalism liniștit; arborii genealogici nu se înălțau mai sus de bunici, tatăl tatălui fusese ceasornicar la Iași și murise de tînăr; tatăl mamei fusese pălărier și, dintr-o septicemie, își lăsase soția văduvă cu trei fetițe; exista – pe lîngă Dealul Uranusului, pe o străduță înfundată într-o poartă înaltă a Arsenalului – o străbunică, Vava, mama bunicii de mamă, o bătrînică puțintică la 80 și ceva de ani, care-și teroriza energic ginerele și fiica, părinți a trei băieți și ai unei fete, care ascultau toți de această octogenară cu ochi duioși albaștri și vorbă dură; dar pentru acest Rohrlich Oscar, străbunica nu însemna mai mult decît poarta grea, roșiatică și ruginită, a Arsenalului care închidea străduța „sublocotenentului Iuliu Roșca, căzut în primul război mondial”; niciodată nu se dusese să vadă ce-i după poarta aceea; de mic, nu-l pasionau genealogiile, rădăcinile, strămoșii, fiind captivat doar de prezent, dominat de știrile din ziare, niciodată de necrologurile lor; senzual, un simț prea dezvoltat al realului îi interzicea necunoscutul, speculativul și abstracția; credea în scoruri, filme și jocuri; nu era deosebit de inteligent, dar moștenise de la maică-sa o anume sentimentalitate romanțioasă și o muzicalitate a urechii cu care dădea impresia că nu va fi o ființă ordinară și îi va plăcea opera; era superficial și credul, predispus la prietenie, deloc depresiv; de la vreo 9ani, hotărîse să se facă ziarist – de sport și de cinema. În toată familia sa– desigur că nu cercetase prea departe – nu apăruse niciodată o asemenea meserie; nu-l interesa tradiția, iar vitalitatea unui egoism, nici el extravagant, îi îngăduia să nu-i pese dacă tatăl său ar fi fost sau nu de acord cu o asemenea hotărîre.

Capabil de discreție, acest Rohrlich Oscar nu vorbi nimănui de decizia sa, luată în dimineața celui mai frumos 29 octombrie (ziua nașterii lui) din primul său deceniu de viață; o soră a mamei lui îl abonase la o revistă teatrală din București, Spectator – era primul lui abonament la o publicație și probabil singurul din scriptele administrației. Era o revistă „pentru manichiuriste” – cum o denumise un văr care studia zi și noapte medicina, interzicîndu-și teatrul și cinemaul, pentru el „toate problemele fiind grave” –, în coloanele căreia cititorul putea găsi cam toate cancanurile culiselor teatrale, o permanentă elogiere a celui mai desăvîrșit tenor de operetă român de la Leonard încoace, o cronică a turfului și, pe pagina întîi, jos, în dreapta, o rubrică celebră: „Din fotoliul 13 bis”, scrisă, după cum i se părea abonatului nr. 1 din Aleea Popa Nan, extraordinar.

În dimineața cînd primi acasă primul număr din Spectator – cadou de ziua lui – acest Oscar Rohrlich își zise, aspirînd mirosul literelor, parfumul hîrtiei și al etichetei pe care era scris chiar numele lui, „Mă fac ziarist! Jur!”. Era primul lui jurămînt spontan, nesolicitat de forțe din afara lui, rostit cu o convingere care răsuna foarte puternic în pustiul său interior, unde nu mai avuseseră loc asemenea fenomene patetice; nu luase niciodată hotărîri de capul lui, singur; avu, deodată, sentimentul unei memorii, al unei puteri de a privi înapoi și înăuntru și al unui spațiu – pînă mai ieri gol – pe care-l putea popula cu un gînd al lui. Își auzea pentru prima oară un gînd elaborat cu o plăcere și o lumină care nu veneau nici din cărți, nici din lecții, nici din pian, nici din presiunea celorlalți. Nu-i urcară chiar lacrimi în ochi – cum ar fi putut secreta, deloc perfidă, romanțiozitatea sa –, ci se simți toată ziua ca umflat, ca pompat cu un aer cald, balon julesvernian gata să se ridice la cer într-o călătorie pe viață, și chiar ridicîndu-se, de unde privirea lui superioară, de-a lungul întregii zile festive, cu o ciorbă à la grecque, șnițel și lapte de pasăre la prînz, tort cu unsprezece lumînări, seara, în mijlocul multor băieți și fete, pe care îi domina cu o optică nouă, a unui proprietar de aerostat; suflă în lumînărele cu o forță mare și necunoscută, stingîndu-le dintr-odată; îl rugară să le cînte la pian; îi refuză distant și nimeni – uimitor! – nu insistă; seara, pe la sfîrșitul geburtstag-ului, își permise – ca un Phileas Fogg, stăpîn pe o avere care-i dădea dreptul la o aventură la fel de spontană ca jurămintele sacre – să tragă o fetiță tare drăguță și grăsuță, Pusi, spre cămară, această Pusi mai dorind nu o felie de tortă, ci „din șuurile alea à la crème pe care ni le-a dat mama ta, imediat cum am venit…”. Urechea lui de ziarist fu frapată de legătura dintre prăjitură și timp; o trase de mînă, o duse în cămară – toată lumea era în sufragerie –, descoperi, pe un raft, tatonînd pe întuneric, printre borcane și sticle, platoul cu șuuri (la 16 ani, de cîte ori avea să audă „șu-șu” în melodia aceea din Serenada Văii Soarelui, Chatanooga-shoo-shoo, îi răsărea în față scena obscură din cămară, cu șuurile lui Pusi), îi dădu fetiței un exemplar, ea începu să-l hăpăie, cu o poftă atît de veselă, încît el îi spuse „dă-mi și mie” și întinse botul spre gura ei, să mănînce împreună, izbutind, frișca întinzîndu-se și pe obrajii lui și pe ai ei; ea fu foarte amuzată, nu îngădui să i se ia din gură toată bucata, încleștă maxilarele, își prinseră limbile una într-alta, prin frișcă, își ciocniră și dinții, el începu să mîrîie, tot în joacă, exact ca un cîine furios, ea rîdea mîngîindu-i limba cu limba ei și ținîndu-l totodată lipit de ușă, cu brațele proptite în pieptul lui, pentru ca după cîteva minute părinții să-i găsească astfel încleștați și voioși, tatăl ei luînd-o imediat la palme, iar mama strigînd către părinții lui Rohrlich Oscar: „Nu, nu azi, că-i ziua lui!…”. Pusi țipa ca din gură de șarpe că Relu, că Relu, că Relu… Domnul Rohrlich îi cîrpi o palmă zdravănă fiului său, lovindu-l rău cu capul de ușa cămării. Bunica strigă: „Izi, ce faci?”. Mama lui Pusi repetă că „nu, nu azi, că-i ziua lui!”. Rohrlich Oscar se gîndi, pentru prima oară în viața lui, „de ce Relu?”. De unde Relu? Nu-și dădea seama– cu frișca încă pe față – ce-l durea mai tare: palma sau acest nume pe care-l deținea totuși de zece ani, de cînd se născuse, niciodată însă rostit, dinafară, cu atîta imputare și vehemență: Relu – de la Oscar. Oscărelu – Relu. Mama lui Pusi o ștergea cu un prosop, în fața chiuvetei; nu se putea desluși cît e frișcă și cît e lacrimă de plîns pe obrajii ei dolofani. Fata continua să îngaime Relu, Relu, cu o răsuflare întretăiată, obosită de efortul delațiunii și dezvinovățirii, ca după o criză de isterie.

Așa avu acest Oscar Rohrlich revelația violentului dezacord dintre diminutiv și numele său din catalog, ca și a nu mai puțin violentei inconsecvențe cu care părinții lui îi tratau numele pe care ei i-l dăduseră, fără să-l întrebe, dar care tot lor nu le plăcea, căci altfel de ce l-ar fi botezat Oscar, ca, după aceea, să-l dezmierde cu acest Relu? Era o întrebare pe cît de simplă și de ușoară, pe atît de neașteptată, tulburătoare, dar care nu se dovedi nici stăruitoare, nici sfîșietoare din cauza forței, să-i zic vitale, în pofida mediocrității, cu care băiatul acela se adapta la realitate, discret, jovial și gramatical, de parcă ar fi fost un verb dornic să devină predicat, însetat de un subiect cu care să se acorde. El avea, de mic, fulguranța unor întrebări dramatice, repede stinse, sacrificate pentru împlinirea unei nevoi obscure și încăpățînate de claritate. În asemenea cazuri, chiar la ființele minim dotate – Rohrlich Oscar nu luase niciodată premiu în clasele primare, ci doar două mențiuni – „viața nu iartă”, după cum se exprima energic o mătușă de-a lui.

Dacă tînjea după jocuri, publicistică și armonie, viața i-a dat, repede, într-o sinteză, pasiunea puberă pentru enigmistică. Ea l-a măcinat mult mai apăsător decît mutarea lui de la o școală românească la una evreiască, în primul an al celui de-al doilea deceniu de viață. Ar fi fost normal invers, știu. Ar fi trebuit să resimtă sfîșietor această necunoscută lovitură – a persecuției rasiale; o necesară sinceritate îmi cere să admit că Rohrlich Oscar n-a făcut o dramă din mutarea lui de la Școala Iancului la Școala Spaniolă din Epureanu, după cum n-a suferit nici cît mama, nici cît tatăl său cînd – concomitent cu acest eveniment – au trebuit să părăsească locuința din Aleea Popa Nan, unde, conform românizării, se instalase familia unui colonel, pentru a se muta într-o casă de pe Strada Cuza-Vodă, rămasă a pustie după ce familia care o locuise se îmbarcase pe un vas, „Struma”, despre care se povestea că s-ar fi scufundat lîngă Bosfor, cu cîteva sute de evrei la bord. Exact în aceste zile, Rohrlich Oscar descoperise cuvintele și literele, murind și înviind într-o joacă a lor.

Discriminarea dinafară coincise în viața lui Rohrlich Oscar– printr-un efect de refracție care se numește ironie a istoriei – cu pătrunderea lui, voioasă, ludică, într-un picior, în paradisul cuvintelor românești, unde oriunde calci, pe orice pui ochiul sau creionul, totul sare, sfîrîie, zbîrnîie și cîntă, ca într-un iarmaroc inventat de cel mai subtil și vesel Dumnezeu, de care însă lui nu-i prea păsa, prea mulțumit că la inconveniențele existenței putea să răspundă, cît de cît consecvent cu sine, printr-o asemenea miraculoasă sinteză a zburdălniciei în jocuri cu tensiunea clarificării unui mister în 5, 8 sau chiar 13 litere. Românizarea, mutîndu-l dintr-un cartier în altul, îi luase Labirintul (căci Popa Nanul dădea, mai sus, peste linia de tramvai 25, în Strada Labirint, rebotezată inutil Mitropolit Ghenadie Petrescu, căci lumea tot Labirint îi spunea…), dar îi dăduse un altul, cu nu mai puține străzi, alei și fundături, cu mult mai multe ascunzători și căutări, ale căror voluptăți nu se mai puteau compara cu cele ale copilăriei din alee; începuse – în plin război și teroare a discriminării – să simtă deosebirile dintre plăcerile vechilor jocuri și ale acestora noi, numite monoverbe, anagrame, golfuri de cuvinte, criptografii, metagrame, anagrame; aleea – loc înfundat, fără deschidere, cu blocșoare pașnice, pe ale căror coridoare subterane mici, înguste și meschine, ducînd spre pivnițe fără alt mister decît al unor sănii lăsate peste vară, al unor butoaie goale, lemnele pentru foc, multe, neputînd constitui vreo fascinație – aleea oferea jocuri de-a v-ați ascunselea, în cele din urmă rutiniere și plicticoase, căci cîte locuri de pitire pot rămîne virgine de-a lungul anilor? Fotbalul era și el puțin, din cauza geamurilor, multe. Bucuria ținea de fuga după ziare, pînă la Hala Traian, pînă pe Mecet, în evadarea pînă acolo și în povestirea filmelor– văzute departe, în oraș – în fața copiilor încîntați de ceea ce un domn mai binevoitor, necunoscut în alee, trecînd întîmplător pe acolo și auzindu-l, numise, cu un ton serios, într-o după-amiază, „darul povestirii la acest băiețel”. Era cu o doamnă care mergea în cîrje; lui i se păruse că se oprește pentru ca doamna să-și mai tragă sufletul. Cînd o porniră din nou, după ce el terminase să le spună Copiii căpitanului Grant (la cinema Roxi, pe Strada Lipscani), îl auzi pe domn rostind răspicat doamnei: „Ai remarcat darul povestirii la acest băiețel?”.

Toți copiii auziră și se lăsă imediat o liniște punctată doar de ciocănitul cîrjelor pe pavaj; îi urmăriră din ochi, pînă cînd cei doi ieșiră și o cotiră din alee spre Țepeș-Vodă.

Dar pe Cuza-Vodă – stradă în toată puterea cuvîntului, cu autobuze mari și grele, cu căsuțe fără etaj, circulată intens și bolovănoasă de nu puteai efectua un dribling ca lumea, lipsită de maidane, cu trotuare desfundate, strîmbe și depravate, singura expresivitate fiind mirosul de pîine de la franzelăria „Gagel”, dotată și cu cîteva căruțe trase de cai grei, masivi – joaca nu mai putea fi decît interioară, în casă, și această activitate enigmistică apăru la sfîrșitul copilăriei lui Rohrlich Oscar ca necesară, obiectivă, cu toate sugestiile, fie și involuntare, ale istoriei care are mania de a se desfășura și pe străzi, și la colțuri de stradă, nu numai în manuale și ziare. Puberul primi această sugestie cu o bucurie crescîndă, pe măsură ce i se dezvolta capacitatea de dezlegare a problemelor; putea sta ore în șir în fața unui monoverb, ca acela în 2 părți și 10 litere care reprezenta o superbă femeie, într-o pădure, cu un trup voinic și mîndru, pe care părul despletit cădea pînă la șold, într-o coamă fabuloasă, ținînd în mîini un arc cu săgeata lui gata să pornească din coarda perfect întinsă. Ce putea fi? Ore întregi această femeie l-a înnebunit, poate că s-ar putea spune că aceasta, și nu alta, a fost prima imagine care l-a fascinat conștient, în afara filmelor, în afara unui epic care-i solicita doar „darul povestirii”, dar nu și puterea de a descoperi în imagine o enigmă și dezlegarea ei. Filmele le povestea clar și cursiv, dar ajuns pe Cuza-Vodă, nici nu mai avu cui să le povestească. Copiii străzii nu posedau nimic din cultura celor din alee: mici realiști, țineau insectare, jucau țintar, nu-și relatau mai nimic, habar n-aveau de filme și nu citeau ziare. Băiatul nu se simțea întristat, nici frustrat. El însuși cedase din pasiunea pentru cinema, convertit la această artă a împerecherii literelor, a nașterii unor noi cuvinte, în condițiile grele ale stabilirii unei necunoscute. Slab la algebră, își lua revanșa aici, unde imaginile aveau o infinit mai mare senzualitate și concretețe decît un x sau un y descărnat. Ideea că „fără algebră n-ai să trăiești, boule…” – cum îi spusese un pedagog în a-ntîia de liceu – că acești x și y ar fi superiori monoverbelor, „din care nimeni nu a mîncat vreodată”, nu-l chinuia. (În general, nu-l chinuiau prea multe…) Dar fără amploare teoretică și chiar fără o mare sensibilitate, doar ațîțat de asemenea vocație, puberul găsea replici țepene, precum aceea că dacă unii vor să mănînce din algebră, el se pregătește pentru meseria lui, aceea de ziarist, exact cu ceea ce e mai necesar pentru ea, învățînd cuvinte. Era logic. Era armonios. Îi scăzuse și puterea de lectură – mai degrabă apetitul pentru cărți, unde cuvintele se legau, față de intensitatea unui rebus, mult prea ușor, fără noduri; își întrerupea deseori lectura, fixînd cîte un cuvînt; o povestire din Cuore sau Contesa de Ségur nu-i dădea obsesia monoverbului cu femeia superbă care trăgea cu arcul într-o pădure, zile întregi nedezlegată, urmărindu-l tenace, ca întîia amantă, la baie, în clasă, pe dealul Oltenilor, în pat, el căutînd-o, iscodind-o peste tot, în toate amănuntele desenului, căci de atîtea ori i se întîmplase să rateze soluția din neatenția sa față de un element al misterului; învățase bine că nu există nimic mărunt sau neimportant în enigmistică. Exista un rebusist uluitor, unul, I.P. Tamșe, în Curentul familiei, care propunea criptograme aproape imposibile, dar și monoverbe, ca acesta, cu femeia despletită, în care exista întotdeauna un resort foarte ascuns, de multe ori nesemnificativ, din care zvîcnea, uimitor, umilitor, soluția: umilirea – acel „cum dracu’, nu m-am gîndit la asta?” – nu-l durea peste măsură; ea îi fortifica răbdarea; căci descoperise – prin noul labirint – răbdarea, pe care n-o cunoștea nici în matematică, nici în lectură; pentru examenul de capacitate, avea de pregătit cîte zece probleme de aritmetică pe zi; dacă nu le găsea rezolvarea repede, deschidea volumul de „1001 probleme rezolvate” și se uita acolo, deloc umilit; cu Edgar Wallace și romanele lui polițiste nu făcea altfel: după ce citea enunțul crimei, nu mai zăbovea mult pe pagini – mai ales că vocabularul fascicolelor era foarte sărac în cuvinte de oarecare importanță enigmistică – și se ducea glonț la sfîrșit, unde asasinul era dat pe față tot prin jocul cîtorva amănunte care nu se comparau însă cu arta lui I.P. Tamșe; cu acesta Rohrlich Oscar avea o imensă răbdare.

Căutarea soluției la femeia despletită a durat două luni – deși numărul din Curentul familiei care publica, de obicei după două săptămîni, dezlegările, fusese pus la colecție; evita acest colț al dezlegărilor, precum necrologurile din alte ziare; necrologurile erau foiletonul zilnic al bunicii; băiatul nu le citea niciodată; el putea lua numele cîte unui decedat, să-l anagrameze sau să-l metagrameze; avea ochiul format, o tehnică rapidă, decapita ușor numele morților, le tăia membrele, cu literele rămase reconstituia alte corpuri; răbdarea îi dezvolta un simț anatomic al cuvintelor, dus pînă la răceala autopsiei; mortul din necrolog trebuia să producă litere; femeia cu arcul fusese contemplată, zi și noapte, fără rușini și prejudecăți; coapsa, pulpa, umărul îi jucaseră în minte, obsedant, ochiul ațîțîndu-i limba aceea care se rostea pe muțește împerechind și născînd, undeva în el, silabe, vocabule alergînd – parcă și ele cu limba scoasă, respirînd excitate prin același întuneric de pivniță labirintică – după o soluție.

Soluția îi dădea senzația jubilației, ca în cazul femeii cu arcul: după ce o pipăise peste tot – cîteva zile fusese urmărit de lipsa buricului în desenul ei! – după ce ajunsese la o soluție stranie, să-i zicem trasă de păr, căci de la păr pornea, el constatînd că o parte din coama ei nu se mai vedea, fiind acoperită de coapsa pe care era înfășurată, de aici decurgînd „pardoseală”, adică exact în 2 părți și 10 litere: pardoseală, „ă”-ul fiind în enigmistică totuna cu „a”, după ce cîteva zile se simțise liniștit, liniștea aceea a epuizării mulțumite de sine, timp în care fusese plat și exemplar în toate, la școală și în studiul Hanonului (metagramă facilă: Hanon-Canon), în dialogul cu tatăl său și în politețea față de musafiri, deodată, într-o după-amiază, pe stradă, botezînd copiii cu nume noi pentru cursa următoare de trap, cînd hotărî ca pe unul dintre băieți, Miron Flechtenmacher, o mutră rotundă, blondă, cu dinți mari și lați, să-l cheme Clifford Hanover, cel mai bun fondist dintre toți trăpașii, în clipa aceea ceva parcă se dezmorți, se mișcă și hurui în mintea lui, ca un bolovan desprins dintr-un taluz, și se rostogoli, oprindu-se în evidența dureroasă că nu va putea fi „pardoseală” și, concomitent, că nici el nu va putea să se numească, o viață întreagă, Oscar Rohrlich.

Pentru mediocritatea sensibilității sale, această idee avu caracterul unei revoluții. Era prima oară cînd decidea o schimbare cu privire la el însuși. O luă foarte în serios: își părăsi prietenii, caii – peste cîțiva ani, întîmplarea făcu ca prietenul care avea să-l aducă în Uniunea Tineretului Comunist să poarte porecla de Calu – intră în casă, se duse la dulapul unde-și ținea programele de curse trap și galop, dăruite săptămînal de un văr mai mare, și de sub colecția lor scoase teancul de tăieturi din Curentul familiei, cu soluțiile problemelor de enigmistică; găsi repede numărul în care se dădea soluția la monoverbul femeii care trăgea cu arcul, două părți, zece litere; nu era stăpînit de nici o înfrigurare; avea calmul omului nenorocos care caută printre numerele cîștigătoare la loterie, știind precis că nu-l va găsi pe al său. Într-adevăr, nu era „pardoseală”, era „Trage Diana”, adică „tragediană”, fiindcă „a”-ul, în enigmistică, devine „ă”; avu puterea să contemple o clipă frumusețea și eleganța soluției și să accepte că nu i-ar fi putut trece prin minte, deși știa ce-i aceea o tragediană. Nu se întristă, nu se simți învins: ceea ce pierduse aici se recupera în energia hotărîrii sale de a dezlega enigma noului său nume, care-l aștepta undeva, într-un golf de cuvinte, pe o coamă de deal, într-o pădure, unde Diana, zeița Vînătorii, își alerga cîinii și calul, să prindă un cerb pe care să-l prefacă în coafor pentru a-i aranja coama lungă – pînă la șold – de păr. Printr-un golf de înțelesuri, precum cel de cuvinte, de la Diana trecu la vînătorul acela – descoperit tot prin cultura rebusurilor – care-și prinsese părul de crengile unui copac, galopînd prin hățișurile unei păduri. Trezindu-se în el o oarecare imaginație, Rohrlich Oscar dibui ideea că tot ce se întindea în jurul lui erau hățișuri de cuvinte în care va trebui să se descurce cum va putea, ele încercînd – ca în toate basmele cu păduri rele și animate – să i se agațe de umeri, de păr (era tuns zero de taică-său, care nu admitea freza la un copil…), de pulpana hainei [3 + 4: pul (de table) + pană (de gîscă)]. Va trebui să treacă prin ele, să le frîngă, să le rupă, în zbaterea lui după un cuvînt care să-l denumească, o dată pentru totdeauna, în loc de Rohrlich Oscar. Avea imaginea acelui cuvînt – ceva tăios, aspru, capabil să defrișeze un drum printre hățișuri, dar totodată armonios, luminos în silabele sale în jocul consoanelor și vocalelor. Nu avea imaginația să găsească literele acestui nou nume, pe care-l voia ca un omagiu adus tragedienei lui Tamșe, din 2 părți și 10 litere. Simțea că pînă la el se deschidea un labirint.

Supus și adaptat mereu nevoilor obscure, Rohrlich Oscar se ridică de peste colecția Curentului familiei, luă de sub ea un teanc de programe de curse și se duse la bucătărie, să-și astîmpere foamea. Casa era pustie. Toată familia era la templu, cu prilejul zilei de Iom-Kipur. Nu se mînca pînă la întoarcerea lor de la „Fraterna”, pe Strada Mămulari, unde tata ținea și scriptele contabilicești ale sinagogii. Aveau să vină acasă după apariția primei stele pe cer. Înfometatul – era prima oară cînd, lăsat acasă, nu se dusese să se sărute cu prietenele lui de pe Strada Poterași, rămase și ele singure acasă, căci așa obișnuiau să petreacă ziua morților, și nimeni, neaflînd, nu le spusese că ar fi ceva rău în asta – nu se uită pe cer, ci deschise răcitorul. Instinctul îi șoptea că n-avea nevoie de rugăciuni, ci de putere. Nu vedea legătura dintre acestea două, ci dintre foame și răcitor; scoase farfuria cu știucă umplută, tăie o felie frumoasă, apoi, din pîine și, fără răbdare, înmuie miezul în sosul auriu și bun; după aceea trecu la știuca propriu-zisă, preparată de bunica lui, „cum nici la «Capșa» nu găsești”, vorba unei balerine care stătea la ei în curte, fascinată permanent de ceea ce gătea „bătrîna castelană”, după o altă denumire dată în familie aceleiași bunici. Ca un burghez antipatic care în timpul mesei studiază cursul valorilor bancare, el mîncă ghefeltăfiș căutînd în programele de trap un nume de cal care să i se potrivească, așa cum Clifford Hanover se armonizase perfect cu Miron Flechtenmacher. Mestecînd cu deliciu, constata totuși că-i era mai ușor să-l numească pe altul decît pe sine. Părinții îl găsiră în această postură, mîncînd adică, în ziua de post consacrată amintirii morților. Mama îl rugă pe tata, din nou, să nu se enerveze, ca după aceea, ieșind amîndoi din bucătărie, să-i audă discutînd, în dormitor, îngrijorați de soarta unui copil atît de sălbatic.

„Ar trebui să-l omor!” strigă tatăl său, care, tot mai bolnav, devenea probabil tot mai habotnic. „Izi!” exclamă patetic mama, și băiatul, în bucătărie, într-adevăr abandonă studiul părinților cabalini, căci, nemulțumit de numele copiilor, trecuse la eventualitatea unei inspirații dinspre partea taților și mamelor lor. Ideea că ar trebui omorît fiindcă mînca de Iom-Kipur i se păru din aceeași speță de ipocrizie care-i făcuse pe „ai lui” să-l boteze Oscar pentru a-l numi Relu: de ce-l lăsaseră în atîția ani să se sărute, în aceeași zi socotită sacră, cu Angi, cu Lia, cu Ica, ca acum să-i interzică știuca umplută? Sărutările, în fața morților, erau mai acceptabile decît ghefeltăfișul?

Fură necesare încheierea războiului – din care egoistul inadmisibil nu va recunoaște decît cu greu și numai pentru sine că scena cea mai puternică a fost aceea cînd, într-un adăpost de sub un bloc aflat lîngă biserica Armenească, în plin bombardament, a descoperit că fata pe care o mîngîia el pe un sîn, pe celălalt accepta degetele altui băiat, de la etajul 3, familia Popescu, Nicky Popescu – apoi stabilirea păcii, reforma agrară, naționalizarea, interzicerea enigmisticii (pentru a nu servi ca mesaje și coduri între spioni), dispariția curselor de galop, odată cu abolirea monarhiei și a hergheliei ei de la Periș, nu mai spun de dispariția revistei Spectator și a presei de inspirație burgheză, pentru ca Oscar Rohrlich să-și găsească acele zece litere pentru două cuvinte, acea armonie a codrului și a cordului bătut de gînduri, cadențată regulat în consoanele și vocalele care să-l denumească pe veci. Le-a găsit nu într-o pădure, ci pe o hîrtie realizată din lemnul ei, pe o pagină din Contemporanul anului 1947, în titlul și semnătura unei poezii: „Trei cosași” de Radu Boureanu.

Stătea tot la masă, în bucătărie, mîncînd salată verde, vara. Tînărul – căci nu mai era copil și nici cal pe Cuza-Vodă – se opri din mestecat și rămase agățat de acea poezie, ca pletosul vînător prins în galop de crăcile unui crîng: luă atunci, în cea mai ocultă criptogramă a vieții sale, primul cuvînt din numele poetului, din care știa pe dinafară versuri celebre ale zilei: „Din Amsterdam, din Rotterdam / Grași negustori privind pe geam…”, și la acest Radu puse – cum ai face din două bețe o cruce – al doilea cuvînt al poeziei, singularizîndu-l repede. Îi sună, inexplicabil, foarte bine, deși nu ținuse niciodată în mînă o coasă, și nici imaginea morții cu unealta aceasta în mînă nu-l urmărise vreodată, căci era superficial, optimist, deloc morbid. Enigmistul – ca și pianistul – din el murise și nu-l interesă prin ce golf de cuvinte trestia din „Rohr” găsise o coasă, complet indiferentă și ea la tehnica rebusismului.

Dar, probabil, de multe ori, cuvintele și literele lor au o independență, un instinct numai ale lor, cu care se sinucid sau își caută asasinul tot prin sau printre ele, cu o imaginație– de nenumărate ori – mai presus decît a omului. Toată problema este dacă omul va ajunge – rupîndu-se de mediocritate, ca de gravitație, în marile sale gesturi – s-o recupereze și să se ridice la înălțimea și la intensitatea cu care cuvintele se împerechează, delirează și nu se sinucid, proliferînd după moarte.

Arie și recitativ

Nici pînă azi nu știu ce boală a avut fetița aceea,

Lucia, Lucia de pe Cuza-Vodă, nu din Lammermoor,

era prima oară cînd vedeam un om de vîrsta mea

stînd numai în pat, privindu-mă cu ochi mari,

locuia peste drum de noi, dintr-un pas eram lîngă ea,

dar nu știam să-i spun ce vroia, ea vroia filme,

mama ei venise la mama mea și o rugase așa,

să mă trimită să-i povestesc Luciei filmele pe care le văd,

cărțile le citise pe toate, de jucat tabinet se plictisise,

numai că eu nu mai aveam chef să povestesc filme,

era o perioadă de care mă despărțisem, o priveam de sus,

ca pe o copilărie bună la șapte ani, nu la treisprezece,

cînd ești aproape dublu la minte și în preocupări,

cînd e război, camuflaj, curată nenorocire

(zicea bunică-mea avînd cultul igienei)

și tata nu mă mai ducea nici pe mine la cinema,

„nu se merge la cinema fără bună dispoziție,

cînd atîția copii n-au ce să mănînce”,

nu aveam ce să-i povestesc, eram fără filme,

cum era frizerul din colț, fără clienți, eram șomer,

nu sufeream de lipsa materiei prime, nu disperam,

trecusem la muzică, dirijam în fața patefonului,

unde deschisesem stagiunea lirică de iarnă,

cu uvertura la Tannhäuser, la Răpirea din serai,

la Aida, Bărbierul și Coțofana hoață,

eram Furtwängler, Toscanini și Stokowski,

dar mama îmi spuse că sînt un netrebnic,

un egoist fără margini, un copil fără suflet,

o mătușă adăugase că sînt un măgar nemaipomenit,

bunica – niciodată credincioasă – aduse alt argument:

că o să mă vadă odată Dumnezeu,

așa nu se putea dirija, așa nu se putea învăța,

nu te puteai concentra la acordurile lui Wagner,

cînd ți se bodogăneau blesteme și prostii,

încît n-am vrut să creez tensiune în casă

și m-am dus în sfîrșit la Lucia care mă aștepta

într-un pat cu cuvertură înflorată în ghiocei roșii,

cu capul tot mai mic pe o pernă foarte mare,

cu medicamente multe și puse în ordine pe noptieră,

o fată de vîrsta mea pe patul morții, o poezie,

o poezie de Bolintineanu: „O fată tînără pe patul morții”,

aveam totdeauna 10 la română, m-am trezit

povestindu-i Copiii căpitanului Grant, Paganel,

unul din marile mele succese cu ani în urmă,

copiii, în Aleea Popa Nan, mă ascultau cu uimire,

eram neîntrecut în Paganel, dar acum nu mergea,

simțeam că nu e bine, toate efectele mureau,

nu aveam prospețime, nici spor, nici haz,

Lucia mă asculta privindu-mă tristă,

poate că n-ar fi trebuit să intru direct în film,

ca un om care venind să-ți repare răcitorul,

întreabă: „Unde e?” și începe imediat munca,

poate că ar fi fost necesar să-i fac o introducere,

să-i dau mai întîi o completare, un jurnal,

și atunci mi se întîmplă ceva fără precedent:

Lucia îmi spuse să-i povestesc alt film, altceva,

fiindcă pe Paganel îl văzuse și ea cînd era mică,

înainte de război, înainte de a se îmbolnăvi,

îmi spuse și cinemaul unde fusese, exact,

la Roxi, pe Lipscani, așa era, și atunci,

extrem de rușinat, am întrebat-o de ce

m-a lăsat să-i povestesc și să-mi bat gura degeaba

și ea îmi răspunse cu „fiindcă” din Scufița Roșie –

de cîte ori auzeam răspunsuri cu „fiindcă”, vedeam

un lup stînd în pat, zicînd că are urechi lungi,

„fiindcă vreau să te aud mai bine” –

și dintre ghioceii ei roșii, Lucia mă (lă)muri:

„fiindcă îmi place să mă uit la tine cînd povestești”,

ceea ce nu mai era lupul cu urechi prea ascuțite,

nu mai era Scufița Roșie, ci un alt film, nu știu care,

cu un tînăr care ia în brațe o fată tot bolnavă,

și o duce undeva pe un munte, sub o stîncă, și se uită

amîndoi cum bate vîntul peste cîmpia de la poalele

masivului stîncos, pînă îi strigă părinții ei:

„unde sînteți? unde sînteți?” și nu exista „fiindcă”,

iar mama Luciei intră în cameră și adăugă:

„să n-o obosești cu discuții, mai ai 5 minute”,

și în loc să întreb, logic, de ce m-ați chemat

dacă trebuie să stau pe ceas, ca un medicament?,

m-am întors spre fata mea și i-am spus adevărul:

nu mai am filme noi, nu mă mai duc la cinema,

tot ce am în cap sînt vechituri spuse de prea multe ori

ca să fie frumoase, tata nu-mi mai dă matinee,

nu se merge la cinema fără bună dispoziție,

cînd atîția copii n-au ce să mănînce, iartă-mă,

e tot ce am spus mai atroce unui om pe moarte,

mama m-a lăudat tatălui pentru că am făcut

o faptă bună, dînsul m-a mîngîiat pansiv pe frunte,

dar toată ziua m-am gîndit, și la școală, și în baie,

cum s-o îmbunez pe Lucia – căci nu puteam uita

privirea ei la „copiii care n-au ce să mănînce” –

și am găsit, seara, în pat, ideea de a-i citi programele,

programele mele colecționate cu pasiune și fără rost,

programele de cinema, de la Lira și Nero, de la

Scala și Nisa, de la Milano și Paris, de la Roma

și Rahova, ceea ce a acceptat imediat, zîmbind,

niciodată nu citise rezumatul unui film în program,

îi dădeam – ca să nu o obosesc – două filme pe zi,

iar ca jurnal de actualități – într-un elan generos –

înainte să încep citirea, îi spuneam o scenă

din viața mea, așa, într-o doară, ca s-o pregătesc,

încît Balalaica mergea ca untul cu o pisică,

pisica neagră care stătea de cu seară pe pragul ușii,

afară, de nu îndrăzneam să mai ies din casă

de frica ochilor ei strălucitori, în camuflajul general,

Dor nestins venea de se lega cu un profesor,

un profesor de-al meu căruia îi lăcrima un ochi,

niciodată nu știam de ce-și duce batista la ochi

cînd traducea din ebraică și nici Lucia nu știa,

după care urma rezumatul cu Bette Davis care

și ea avea ochii bulbucați, dar nu știa să lăcrămeze,

sau îi citeam Contesa Walewska rezumată la Nisa,

nu înainte de a-i descrie ce mi s-a întîmplat

cu o fată din Aleea Popa Nan cînd ne-am apucat amîndoi

să rupem un cataif enorm cu dinții, eu de-un capăt,

ea de un capăt, acoperindu-ne obrajii cu frișcă,

Lucia rîzînd – pentru prima oară – atît de sănătos,

că nu a putut pricepe nimic din drama lui Napoleon,

cel mai frumos fiind însă la Dezmoșteniții soartei, cu

Mickey Rooney și Wallace Beery, oh, ce film,

mai bun decît Îngeri cu fețe murdare, mai bun,

cu un antrenor bătrîn și bețiv și un jocheu tînăr

pregătind împreună un cal grozav pentru Derby,

punîndu-l să galopeze pe plaja unui ocean,

eu aici vrînd să pun completarea la urmă –

cum am asistat la nașterea unei mînzoaice,

într-un grajd de la Băneasa, unde m-a dus un văr

bogat care juca la curse și-i știa pe toți jocheii,

toți oamenii așteptînd ca eu să-i dau un nume

acelei copile și eu neputînd descleșta gura –,

cînd apăru, în cameră, mama Luciei și urlă

că de ce-am venit cu toate porcăriile astea

de hîrtii, pline de microbi, sînt o fiară,

cine știe prin cîte mîini murdare au trecut

mizeriile astea și acum infectez camera,

„ieși afară!” și am strîns totul și am plecat, auzind

cum Lucia îi spunea – și ea speriată – mamei ei:

„m-am plictisit de cînd stau în pat”, ceea ce m-a bucurat,

fiindcă dacă o fată pe patul morții se poate plictisi,

înseamnă că nu e deloc grav bolnavă și are șanse,

de unde alte cîteva zile în care m-am gîndit mult –

fără să discut cu părinții cărora nu le-am spus nimic

de eșecul rezumatelor programate, mai ales că mama

îi vestea tainic bunicii că Luciei îi merge tot mai rău,

ea neștiind, desigur, că unui om care se plictisește

moartea nu-i vine, așa cu una-cu două, ba chiar deloc

(mult mai tîrziu aveam să aflu că asta e și mai rău) –

și am găsit o soluție extraordinară, după părerea mea,

care nu avea decît un obstacol de învins, mare,

dar nu imposibil: cum voi trece de mama ei, la ușă,

nici un film și nici o carte nu-mi puteau spune cum,

oricîte filme derulam prin mintea mea, noaptea,

nu văzusem un băiat ca mine convingînd o mamă

de fată bolnavă să-l lase să intre în camera ei,

cu un patefon în brațe și cu plăci la subsuoară,

și ca dracu’ nu-mi venea în cap decît basmul –

complet deplasat în cazul meu, absolut absurd –

al Caprei cu trei iezi, ușa mamei descuieți,

or, eu nu eram nici capră, nici mamă, nici ied,

iar plăcile și muzica nici ele mălăieș în călcîieș,

încît m-am decis să mă încredințez norocului

și să mă comport ca orice Vultur Negru și Tom Mix,

aceștia totdeauna găsind un copac sau un jgheab,

văzînd și făcînd, cum s-o nimeri, că n-oi fi prost,

și am luat, era o zi de primăvară, 2 aprilie 1944,

patefonul de lîngă pian, uvertura la Tannhäuser,

am ieșit pe ușa din față, nevăzut de mama

aliată în bucătărie cu bunica, în tratative de supă,

am traversat, am deschis cu piciorul poarta Luciei

și punînd pe scară încărcătura, cu mîinile libere,

am sunat și, pînă a venit să-mi deschidă cineva,

am luat din nou în brațe patefonul ca să apar

precum un curier de la o mare casă de prăjituri

sau blănuri sau pălării sau flori și cînd

a venit în prag un domn necunoscut, cu

pince-nez, nu mi-a mai spus ce vreau

și cine sînt, ci doar că Lucia a murit acum,

iar din casă – prin ușa întredeschisă – am

auzit un bocet de plîns la care nu am putut

spune nimic la nimereală, dar nici altceva,

și m-am înapoiat acasă, atent cum pun piciorul

pe scările marchizei, pe parchet, să nu scîrțîie,

să nu am de dat explicații mamei de ce

am luat pe furiș patefonul din hol. Mult

mai tîrziu am aflat dintr-un cîntec deloc

de Wagner, ci de Brassens că aveam cu acel

patefon în brațe și Lucia moartă, l’air d’un

con, care nu mă mai părăsește probabil,

fiindcă altfel nu se explică de ce

eu plîng ca un bou la orice dramă cu muzică,

zisă melodramă,

văzînd tot timpul un copil

cu un patefon în brațe, combinînd Scufița Roșie

cu Capra cu trei iezi, gata să fie Tom Mix

și Furtwängler pentru o fetiță care a fost

îngropată exact în ziua și la ora cînd Bucureștiul

lui era bombardat din cap pînă în picioare,

coincidența universală – fără de care nu există

nici un mister, nici melodramă – programînd și rezumînd

ca el să intre într-un adăpost de pămînt, într-o grădină,

auzind în jurul lui, ca pe o ultimă silabă a numelui ei,

„moor, moor!” tocmai cînd peste Lucia din Cuza-Vodă

cădeau alți bulgări de pămînt într-o grădină numită

cimitir, la fel de îndreptățit cum ai boteza o iepșoară

Contesa Walewska.

Un vals

Bubi, băiatul acela de pe Strada Rădăuți, juca, pe maidanul Poterașilor, fundaș, eu înaintaș advers, l-am driblat și a început să se învîrtească, cu brațele desfăcute, în jurul lui însuși, lăsîndu-mă să cred că izbutisem cea mai frumoasă fentă din viața mea, ca deodată să cadă în praf, vînăt, îmbăloșat, zbătîndu-se pe jos ca o găină cu capul tăiat înainte de a muri. Am fugit acasă, dar acolo n-am putut povesti nimic, am rămas încleștat și nedescărcat, fiindcă tatăl meu, ca și maică-mea, stăteau cu urechile lipite de radio, bunică-mea explicîndu-mi, ca într-o taină de familie, că americanii au debarcat în Franța.

Peste trei zile, Bubi ne chemă la onomastica lui, și în timp ce toți erau pe terasă, eu am intrat în salon, unde o verișoară de-a lui, o femeie superbă, măritată, cînta la pian un vals de Chopin, absolut extraordinar, și acolo în salon, fratele mai mare al lui Bubi, un bărbat în toată firea, o săruta pe gît, ușor, delicat, dar neîncetat, era vară, rochiile erau lejere, cu decolteu, apoi el alunecă spre umărul ei, într-un fel de „legato”, ea continuînd să cînte, fără să greșească o notă, ca, brusc, să se întoarcă, rotindu-se cu taburetul, și să-l întrebe, față în față, cu o voce perfect acordată la pudoarea și gravitatea din valsul lui Chopin: „Cît timp mai crezi că se poate rezista?”.

O clipă mă văzu, în prag, eu m-am retras încîntat, și cînd femeia plecă, am vrut să alerg după ea și să-i spun că n-are de ce să-i fie rușine, eu, toată viața, nu voi mai asculta valsuri de Chopin fără să-i aud fraza atît de îngrijorată de destinul Rezistenței franceze, cu care voi ține cît vor exista valsuri de Chopin.