Aurora Liiceanu

Rănile memoriei

Nucşoara şi rezistenţa din munţi

POLIROM
2012

© 2003, 2012 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2874-2

ISBN PDF: 978-973-46-2875-9

ISBN print: 978-973-46-2798-1

Coperta: Radu Răileanu

Foto autoare: revista Tango

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

AURORA LIICEANU, doctor în psihologie, a lucrat în cercetare şi a predat psihologie la diferite universităţi din Bucureşti, dar şi la UQAM (Canada) sau EHESS (Franţa). În prezent, este cercetător senior la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru“ din cadrul Academiei Române. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom au mai apărut: Prin perdea (2009, 2012), Rendez-vous cu lumea (2010, 2012), Patru femei, patru poveşti (2010, 2011), La taifas (2010), Viaţa nu-i croită după calapod (2011) şi Cuvinte încrucişate (2012).

Nota autorului

Cartea conţine trei tipuri de citate. Unele fac parte din interviurile luate locuitorilor Nucşoarei în urma deplasărilor pe teren pe care le-am efectuat în Nucşoara în vara anului 2001 şi cea a anului 2002. Altele sînt extrase din interviurile realizate în Nucşoara de o echipă aflată sub conducerea Alinei Mungiu-Pippidi, în cadrul unui proiect de cercetare al Institutului Român de Istorie Recentă (IRIR), care se află în arhiva institutului. Studiul ce a reprezentat substanţa finală a acestui proiect de cercetare s-a concretizat în cartea Secera şi buldozerul. Scorniceşti şi Nucşoara. Mecanisme de aservire a ţăranului român, publicată de Alina Mungiu-Pippidi şi Gérard Althabe în 2002, la Editura Polirom. Volumul oferă cititorului o perspectivă diferită de abordare a satului românesc, viziunea preponderent psihosocială, integrînd-o, împreună cu această carte, într-o perspectivă mai largă, proprie ştiinţelor sociale. Citatele din ambele categorii de interviuri sînt redate în italice. Cea de a treia categorie de citate cuprinde informaţii selectate din materialul inclus în cartea Ioanei-Raluca Voicu-Arnăuţoiu (Luptătorii din munţi. Toma Arnăuţoiu. Grupul de la Nucşoara. Documente ale anchetei, procesului, detenţiei, Editura Vremea, Bucureşti, 1997); aceste citate păstrează forma consemnată de anchetatorii de Securitate, neintervenindu-se pentru a o corecta.

Autoarea îşi exprimă mulţumirile faţă de IRIR pentru accesul la biblioteca şi arhiva institutului. De asemenea, autoarea mulţumeşte Marinicăi Chirca din Nucşoara pentru deosebita sa amabilitate şi pentru informaţiile date, Ioanei-Raluca Voicu-Arnăuţoiu pentru bunăvoinţă şi disponibilitatea de a oferi informaţii despre Nucşoara şi tuturor interlocutorilor.

I. Astăzi: Nucşoara

Teroarea şi obedienţa au fost realităţile psihologice care au caracterizat spaţiul românesc în perioada comunismului. Toată Europa de Est a cunoscut aceste stări. În mentalul românesc persistă convingerea că România a avut un statut de excepţie, că teroarea din societatea românească a cunoscut forme extreme. Dacă iniţial teroarea a funcţionat ca instrument al puterii politice, obedienţa a fost o stare consecutivă terorii. Calea spre obedienţă a fost deschisă de teroare, iar teroarea a instituit frica generalizată. Prin teroare s-a structurat treptat credinţa larg răspîndită după care nimeni nu se putea sustrage represiunii, fiecare individ fiind prins într-un sistem de supraveghere duşmănoasă care-l obliga la supunere şi tăcere. Teroarea a produs omul social „cuminte“, a declanşat un mecanism subtil al cenzurii sinelui, a transformat pasivitatea în reflex al supravieţuirii şi a modelat relaţiile interpersonale şi sociale într-un mod în care frica era dublată de suspiciune şi laşitate, dînd substanţă obedienţei.

Terorii anilor 1945-1964 i-a urmat obedienţa, ce a durat pînă în 1989. Societatea românească învăţată cu frica devenise o societate înfricoşată, manifestîndu-se printr-un reflex de apărare în care împotrivirea era cu totul anulată din repertoriul de raportări la putere. Epoca Dej a inculcat oamenilor o certitudine: oricine putea deveni peste noapte un duşman al liniei partidului. Acest lucru a modelat individul uman obedient, gata să facă pact cu viaţa în formula supunerii necondiţionate. Regimul nu mai avea decît de controlat modul de funcţionare a mecanismului fricii. Surprize nu existau şi nici reacţii de respingere.

„Cum a fost posibil?“ – este întrebarea retorică pe care şi-o pune Marius Oprea1, vorbind despre banalitatea răului, despre răul care invadase existenţa socială în cele mai discrete manifestări ale ei. O întrebare pe care mulţi ne-am pus-o. Este o întrebare evitată de unii şi ridicată cu insistenţă de alţii, ce încearcă să înţeleagă modul în care o societate omenească şi-a schimbat fiinţa psihologică.

Au existat şi nemulţumiri, au existat revolte şi mişcări populare, dar ele au fost reprimate cu atîta brutalitate încît reacţia puterii comuniste a descurajat şi anihilat în timp orice ieşire din algoritmul obedienţei. Legitimarea regimului comunist prin violenţă se făcea într-un limbaj grosolan, abundînd în îndemnuri la forţa fizică, la folosirea mijloacelor menite „a băga groaza“ în oameni. Expresii precum „să-i dăm la cap“, „să trîntim cu el de pămînt“ sau indicaţiile de a fi scoşi şi împuşcaţi duşmanii la marginea drumului erau frecvent rostite în rîndurile reprezentanţilor puterii. Existau o singură lege, violenţa, şi un singur creier, partidul. Eliminarea oricărei forme de opoziţie a duşmanilor reali sau potenţiali era dictată de nevoia impunerii şi consolidării prin violenţă a puterii comuniste.

Cartea prezintă drama unui sat ai cărui oameni au fost prinşi într-o aventură umană demnă de respect. Satul Nucşoara a devenit un simbol al rezistenţei faţă de comunism. Am încercat, în cuprinsul cărţii, să conturez Nucşoara ca personaj colectiv, chiar dacă nu putem vorbi despre o motivaţie omogenă a celor care s-au mobilizat în mişcarea de a contesta şi refuza regimul comunist. Există, desigur, personaje cu grade diferite de implicare, participare şi sacrificiu, dar, dincolo de diferenţe, satul în ansamblul său a răspuns prin rezistenţă, contestînd puterea comunistă. Există, de asemenea, diferite accepţiuni ale rezistenţei anticomuniste. Rezistenţa în munţi şi-a căpătat un prestigiu aparte, pentru că ea a inclus oameni diferiţi, cu reprezentări şi ideologii diferite privind comunismul, aparţinînd unor categorii sociale diferite şi care, totuşi, au dat coeziune dramei colective la care au fost părtaşi atît cei fugiţi în munţi, cît şi cei rămaşi în sat. Asupra ţăranilor s-au abătut poate cele mai drastice măsuri de reprimare. Ei i-au susţinut şi ajutat pe cei care, contestînd noua putere, au luat calea unui fel de exil ce s-a dovedit fără întoarcere. Împreună şi numai împreună ei au construit o Nucşoară mitizată, un loc care s-a încăpăţînat să reziste şi să hărţuiască forţele de Securitate timp de zece ani. Şi totul s-a petrecut într-un context în care se tăcea atît de straşnic, frica era atît de bine instituită încît doar după 1989 tăcerea a fost spartă. Nucşoara, devenită publică, a provocat despărţiri de ape, reproşuri, ură, învinovăţiri reciproce. Au fost dezgropate şi aduse la lumina zilei slăbiciunile omeneşti, limitele naturii umane. Reconcilierea întîrzie.

La mediatizarea comunei şi scoaterea ei din anonimat au contribuit mult, pe de o parte, serialul de televiziune Memorialul durerii, realizat de Lucia Hossu-Longin, cartea Irinei Nicolau şi a lui Theodor Niţu2, cuprinzînd memoriile a două persoane din sat, participanţi la mişcarea de rezistenţă – Elisabeta Rizea şi Cornel Drăgoi – şi cea a Ioanei-Raluca Voicu-Arnăuţoiu3, constituită din documente necesare înţelegerii fenomenului Nucşoara, şi, pe de altă parte, vizita fostului rege Mihai şi cea a fostului preşedinte Emil Constantinescu în comună şi acasă la Elisabeta Rizea.

Devenită simbol al rezistenţei anticomuniste, comuna Nucşoara şi-a făcut treptat o imagine publică, fără însă a se constitui într-un obiect de cercetare care să răspundă la o întrebare simplă: cum a fost posibil ca, într-o comună de munte, Ministerul de Interne să trimită în perioada 1949-1958 cel mai mare număr de securişti pe cap de locuitor? Şi cît de mare a fost rezistenţa locală, încît eforturile de prindere a grupului de partizani Arnăuţoiu – la care au conlucrat Miliţia, Securitatea şi Trupele de Securitate – să dureze aproape zece ani? Putem avea o aproximare a amplorii acestei mişcări menţionînd doar că lista de condamnaţi cu care se încheie cartea Ioanei-Raluca Voicu-Arnăuţoiu cuprinde 97 de nume, lipsind, desigur, numele celor mulţi care au murit pe parcursul perioadei. Practic, în comuna Nucşoara nimeni nu a scăpat urgiei comuniste, nimeni nu s-a sustras statutului de victimă directă sau indirectă.

Uimitor, dar explicabil, este faptul că despre drama Nucşoarei nu s-a ştiut aproape nimic. Ca şi cînd ea nu ar fi făcut parte din România. Nucşoara exista, dar era izolată de un zid de tăcere. „Mutismul“ devenit secret bine păstrat a fost doar una dintre consecinţele violenţei cu care organele de Securitate s-au implicat în înfrîngerea partizanilor şi a susţinătorilor lor. Pedepsele exemplare aplicate, caracterul abuziv al măsurilor luate, brutalitatea lor cumplită, sentimentul dureros al luptei solitare în raport cu exteriorul nu au reuşit decît cu greu să potolească nucşorenii.

Nucşoara a existat, fireşte, prin oameni. Ea a rezistat pe cont propriu şi tot pe cont propriu a plătit îndrăzneala de a dovedi solidaritate în faţa organelor represiunii. Solidaritatea unor „oi negre“, care, părăsind satul, duceau cu ele eticheta stigmatizării. Securitatea a creat acest zid al tăcerii şi s-a confruntat în interiorul comunei cu un zid al solidarităţii care, dincolo de limitele naturii umane, trebuie considerat un elogiu adus fiinţei umane.

După 1990, nevoia de transparenţă, dar şi dorinţa de a vorbi, de a lăsa mărturii au produs o literatură bogată privind rezistenţa anticomunistă, infinit mai mică faţă de numărul celor care au suferit. La această nevoie de transparenţă s-a adăugat nevoia psihologică de mituri destinate, prin recuperarea secretului, să corecteze o imagine negativă pe care românii o aveau despre ei înşişi şi pe care o purtau ca pe un complex mutual resimţit, dar nemărturisit: românii n-au stat cu braţele încrucişate. Iată că şi noi am opus rezistenţă, chiar dacă sistemul comunist s-a dovedit de neînvins atîta vreme. Victimele şi-au cerut dreptul de a vorbi, iar noi aveam nevoie de mărturiile lor.

Frustrările şi reprimarea, ca şi tentaţia stereotipurilor, au fost, probabil, atît de mari încît doar o glorificare a rezistenţei în general putea produce o imagine4 care să flateze orgoliul naţional. Glorificarea însă, cu discursul său excesiv, patetic, emoţional, adesea nemăsurat în nuanţe superlative, pasional, a impus conştiinţei publice eroi aproape de neînţeles, lipsiţi de substanţa vieţii, de acel amalgam complicat şi subtil pe care individualitatea o are prin singularitate, ambivalenţă şi consistenţă uneori contradictorie. Glorificarea pe care ne-o propun deopotrivă eroii şi doritorii de mit ne livrează eroi-eroi, şi nu eroi-oameni. Dar oare este posibil să scriem despre rezistenţă altfel, fără să ni se reproşeze că „dezonorăm“ eroii? Putem pune oare în dreaptă cumpănă un adevăr psihologic cu o nevoie psihologică, individuală sau colectivă – de a construi un mit? Adevărul psihologic ne spune că greşim dacă ne închipuim că un erou este întotdeauna eroic sau că un fricos este întotdeauna un laş. Calităţile şi defectele noastre de oameni nu sînt deloc stări de spirit şi comportamente continue, dar se repetă foarte des, iar caracterul nostru este, de fapt, ceea ce sîntem în cea mai mare parte a timpului. Dacă vrem deci să respectăm adevărul psihologic, nu trebuie să ne temem că dezonorăm eroii. Iar dacă vrem să răspundem nevoii psihologice de repere, de absolut, trebuie să renunţăm la a-i dezonora, trebuie să punem o distanţă între eroi şi noi, pentru că doar aşa ei rămîn eroi.

Pentru cineva care doreşte să-şi facă o impresie despre mişcarea de rezistenţă din Nucşoara, despre raportul dintre forţele mobilizate pentru prinderea partizanilor şi a susţinătorilor lor şi aceştia, cartea Ioanei-Raluca Voicu-Arnăuţoiu aduce informaţii preţioase şi, mai important, clarifică unele opinii care au devenit folclor local şi care s-au transmis sau acele ezitări pe care le întîlnim în unele opinii chiar ale supravieţuitorilor. Pentru cine vrea să înţeleagă ce s-a întîmplat în Nucşoara, motivaţiile psihologice ale celor implicaţi, reacţiile lor, mecanismele ce au intrat în joc în condiţiile-limită în care au trăit partizanii, dar şi cei din sat, deci pentru cine doreşte să înţeleagă grozăvenia colectivă care a antrenat satul timp de zece ani, cartea se citeşte lăsînd mereu loc unor întrebări. Dar ea este absolut necesară ca punct de plecare pentru apropierea de Nucşoara ca obiect de cercetare. De aceea, nu am putut să nu folosesc aproape excesiv documentaţia oferită de această carte, punînd faţă în faţă declaraţiile de anchetă ale eroilor principali, sintezele, dările de seamă şi rapoartele organelor de Securitate. Chiar dacă declaraţiile anchetaţilor au fost luate prin presiuni fizice şi psihice, la o lectură foarte atentă ele pot da informaţii dincolo de ceea ce este schemă şi formalism. În acest sens, observaţia Ioanei-Raluca Voicu-Arnăuţoiu exprimă clar ceea ce lipseşte acestor documente: „anchetatorii de securitate… interpun între anchetat şi cititor un ecran opac, estompînd personalitatea anchetatului“. Şi totuşi, acest ecran opac poate fi descifrat analizînd complicatele raporturi care construiesc un univers fenomenologic bogat, cel al relaţiilor interpersonale şi al reacţiilor individuale într-o situaţie specială ca aceea în care se găsea Nucşoara în perioada amintită. Mişcarea de rezistenţă din Nucşoara nu poate fi înţeleasă decît dacă preferăm analiza răbdătoare şi minuţioasă, raţiunea, unei sinteze a reacţiilor noastre emoţionale şi imediate.

Zece ani din viaţa unei comunităţi ţărăneşti nu înseamnă mult. Şi totuşi, în aceşti zece ani, comunitatea s-a confruntat cu evenimente ale căror complicaţie, diversitate şi amploare compun o experienţă umană rară. Cum au reuşit oamenii să protejeze acest grup de partizani nu poate fi înţeles decît dacă învestim grupul cu funcţia de proiecţie sublimată, de identificare la distanţă cu cei pe care îi susţineau.

*
*     *

Nucşoara, sat de munte, dintre ai cărui locuitori aproape jumătate au fost bătuţi, anchetaţi cu brutalitate, urmăriţi şi unii chiar executaţi din cauza opoziţiei faţă de regimul comunist, face parte dintr-o zonă care a cunoscut de timpuriu represiunea. Comuna Nucşoara este situată în partea de nord a judeţului Argeş, avînd în componenţa sa satele Sboghiţeşti, Slatina, Gruiu şi Nucşoara, ultimul fiind reşedinţă de comună.

Trei oameni au fost primele victime care au dat măsura violenţei ce va urma. Totul s-a petrecut cu puţin înaintea alegerilor din noiembrie 1946 şi imediat după. Primii doi, urmăriţi de o bandă de terorişti în slujba comuniştilor, în timp ce veniseră să depună listele cu candidaţi, au fost un învăţător dintr-o comună de lîngă Piteşti şi un avocat din comuna Vîlseneşti, ambii fruntaşi ţărănişti. Învăţătorul a fost împuşcat chiar în Tribunalul din Piteşti, iar avocatul – între Tribunal şi Administraţie. Totul s-a petrecut la lumina zilei. Cel de-al treilea era din Domneşti, nu departe de Nucşoara. Se numea Gheorghe Şuţa, era comerciant, om avut, cu multe proprietăţi. Era unchiul Elisabetei Rizea. El a fost ridicat spre ziuă din casa lui, dus la marginea satului şi împuşcat. A fost găsit într-un şanţ. Toţi trei erau fruntaşi ţărănişti, iar ţărăniştii beneficiau de o largă adeziune în Nucşoara. Oamenii au înţeles repede că noua putere va zdrobi orice opoziţie, reală sau imaginară, că ori erau cu ei, comuniştii, ori erau contra lor.

Într-o primă fază, puterea comunistă a făcut presiuni pentru crearea unei întovărăşiri, premergătoare cooperativei, avînd de partea ei o mînă de oameni lipsiţi de pămînt. Iniţiativa nu a fost un succes şi chiar şi susţinătorii ei localnici au realizat repede acest lucru.

Nucşoara este o comună, în majoritatea ei, de ţărani mijlocaşi. În imediata ei apropiere se află muntele şi pădurea şi, de aceea, oamenii vînau, aveau arme, făceau braconaj şi erau obişnuiţi cu pădurea. După terminarea războiului, multe arme au rămas în urma nemţilor şi ruşilor: „toate şanţurile erau pline de arme, iar cei ce se întorceau la vatră veneau cu sacii plini de armament“, „stăteau în casă armele cum stau topoarele la cabană“5. Toţi se făceau vinovaţi de deţinere de arme, fapt interzis printr-un decret şi aspru pedepsit. Apropierea muntelui şi a pădurii, frica de bătăile la care erau supuşi cei ce erau descoperiţi că nu predaseră armele, familiaritatea cu muntele şi uşurinţa de a se descurca în acest spaţiu i-au făcut pe unii să fugă pentru a scăpa de urmărire: „ei au avut o armă pe vremea aceea şi nu au predat-o, dar nu suportau o pedeapsă prea mare dacă nu plecau, el a plecat acolo, s-au întîlnit mai mulţi, aşa a fost nevoită şi soţia lui să îl urmeze şi fiul şi aşa i-au omorît pe toţi“. Dar fiica rămasă acasă spune că numai ea ştie cît de bătuţi veneau părinţii ei de la anchetă, cum era tatăl ei „şantajat pentru o puşcă, cum îl luau comuniştii şi-l băteau zicînd că este legionar, cum au venit în sîmbăta Paştelui comuniştii şi l-au bătut şi au scos duşumeaua ca să găsească puşca şi ne luau pe mine şi pe bărbatu-meu şi ne băteau la miliţie şi părinţii mei au plecat în pădure, au crezut că scapă, dar n-au scăpat“. Între cei rămaşi în sat şi cei care s-au organizat pentru a scăpa de violenţa cu care regimul nou îşi impunea puterea au existat relaţii de ajutorare şi solidaritate, faţă de care autorităţile au reacţionat cu brutalitate. Satul a devenit multă vreme un loc bîntuit de securişti, armată, miliţieni şi informatori. Se crease „o atmosferă foarte încinsă prin faptul că aici au fost multe omoruri, au omorît soldaţi pe vremea aceea, a fost masacru mare… după ce se lăsa întunericul nu mai aveau curajul să plece, că puteai să te întîlneşti ori cu unii, ori cu alţii. Nici la cîmp nu se mai putea merge“. Unii susţin că fugarii „nu au luptat intenţionat“, „dumnealor nu au luptat în Nucşoara împotriva comuniştilor, ei n-au zis niciodată aşa ceva“, „nu au fugit de comunism, ci pentru că au avut arme şi nu le-au predat cînd a venit legea şi s-au pîrît între ei, au auzit că este pericol şi au fugit şi apoi s-a încins hora“, „toată lumea cel puţin întîmplător au fost luaţi“. În munţi s-a format un grup, iniţial condus de colonelul Gheorghe Arsenescu şi de Toma Arnăuţoiu, ofiţer în Regimentul de Gardă călare, ambii deblocaţi, şi din ţărani. Foarte curînd, grupul a devenit „grupul din Nucşoara“, condus pînă la sfîrşit de Toma Arnăuţoiu. Ultimii refugiaţi în munţi, constituiţi în ceea ce autorităţile numeau „banda Arnăuţoiu“, cunoscută în literatura postdecembristă drept una dintre mişcările de rezistenţă în munţi, au fost capturaţi în 1958 şi executaţi un an mai tîrziu, după lungi anchete în care au fost supuşi la presiuni psihice şi torturi fizice, cu excepţia singurei femei din grup. Alţii spun că „nu le convenea regimul“, că „luptau să distrugă comunismul“, că aşa le spusese la început „colonelul (Arsenescu), Arnăuţoiu şi ei au crezut că erau copii de ţărani, că o să fie mai multe grupuri şi o să luptăm în toată ţara“, că „ascultînd Europa Liberă, discutînd despre politică au spus «rezistenţă, ţineţi-vă tare»“ şi ei „au ascultat Europa Liberă şi apoi au plecat. Ei ce-au zis, un an, doi, şi se termină“. Deşi toţi au crezut iniţial că alegerea celor care au fugit în munţi va avea un sfîrşit fericit, lucrurile au durat mult mai mult decît se prevedea şi s-au sfîrşit tragic. Un amestec între suspiciune şi naivitate a existat, fără îndoială. Şi, în naivitatea lor, au mai crezut că ajutorul primit din solidaritate şi ceea ce au luat de la stîne şi cabane prin forţă pentru a supravieţui trebuie consemnat, fie pentru a întoarce datoriile, fie pentru a furniza păgubaşilor justificări în faţa organelor de Securitate, deci pentru a-i proteja. Capturarea lor şi registrul de datorii faţă de oameni au dus la un val de arestări. Expresiile „un an pentru fiecare ţigară“ şi „pentr-o ţigară au făcut puşcărie“ sînt şi astăzi amintite de supravieţuitori şi chiar au devenit laitmotive în repertoriul terorii prin care au trecut. Unii le amintesc pentru a arăta cît de mult au suferit, alţii, pentru a face reproşuri celor care au adus necazuri şi au tulburat dramatic viaţa comunei. „Ieri – spune un ţăran – am fost la coasă; Aurel, vecinul, zice la femeia mea: bandito, ai ţinut bandiţi în casă, a furat soţul tău viţei, i-a dus la bandiţi“. Reproşurile se referă la faptul că „a afectat pe toată lumea, mulţi copii nu au avut şansa să meargă mai departe (la şcoală) fiind din Nucşoara“ – şi cîte şi mai cîte.

Bunurile celor prinşi, ca şi cele ale susţinătorilor lor au fost confiscate, şi de ele au profitat unii localnici, care fuseseră împroprietăriţi prin reforma agrară din 1945, adică ţărani fără pămînt şi veterani de război. Pentru a face ferma din satul Slatina, aparţinînd comunei Nucşoara, ei au cedat pămîntul primit la reformă şi au primit pămînturile confiscate. Desigur, toţi cei care au trăit sentimentul dureros al confiscării nu uită să adauge că „cine-mparte parte-şi face“ – şi împărţeala o făceau cei pe care comuniştii îi aduseseră la putere în comună.

După 1989, Nucşoara, din nou, nu cunoaşte liniştea. Ea devine un loc al discordiei între foştii deţinuţi politici sau urmaşii lor – care-şi cereau pămîntul conform Legii 18 din 1991 – şi cei care deveniseră proprietari ai pămînturilor lor, stăpînindu-le vreme îndelungată. Au urmat procese între ei şi între ei şi stat, „oamenii s-au judecat mult cu cei care erau pe terenurile lor, că pe terenul acelora era IAS-ul, iar al deţinuţilor era aici în comună, al celorlalţi fiind la Slatina“. Pămîntul trebuia returnat pe vechiul amplasament, iar pentru asta trebuia să dai afară 200 de familii de pe terenul lor. „Cei care au luat pămîntul foştilor deţinuţi politici, desigur, nu credeau că lucrurile se vor mai putea schimba vreodată. Ei 30-40 de ani au îngrijit pămîntul pe care l-au primit, chiar dacă nu a fost al lor. Foarte greu scoţi un om de pe pămîntul lui după 40 de ani de proprietate“, declară un primar postdecembrist. Dar cum ar fi putut să-l îngrijească ei înşişi? se întreabă năuciţi de indignare foştii proprietari. Pămîntul nu mai era în posesia lor, iar proprietarii erau la închisoare sau nu mai existau decît urmaşi ai celor executaţi. Fiecare parte se simte nedreptăţită, oamenii s-au învrăjbit, atitudinile lor s-au radicalizat. Două realităţi psihologice s-au structurat simetric şi în opoziţie în timp: pe de o parte, aproprierea a ceva care fusese al altcuiva, iar pe de altă parte, frustrarea deposedării în rîndul celor care, la suferinţă, adaugă paguba unei munci de-o viaţă. „Profitorii“ au dat terenuri „împomite“, lucrate şi, pentru ei, „ar fi o mare nedreptate“ să primească „o suprafaţă de teren plină de mărăcini“, „maidane“ sau „numai iarbă“, ei, care au „luptat pentru această ţară“ nu vor să le cedeze, „cu orice risc“ celor cărora „le place cum arată acum terenurile confiscate“. Retrocedarea este pentru ei de neconceput. Pentru foştii deţinuţi politici, nerăbdarea şi „tergiversarea“ sînt insuportabile, frustrările au crescut, comportamentul lor este dictat de o urgenţă emoţională. Ei sînt cei care şi-au „cumpărat propria muncă“, au „plătit chirie locuind în propria casă“ şi-şi văd „lucrurile în casele altora“. Ei îi învinuiesc pe profitori că „au sărit pe bunurile lor“, „şi-au luat maşini în urma noastră“, nerespectînd o zicală veche: „nici un cui străin să nu pui la casa ta“.

Disputele au ajuns de la teren „împomit“ şi „mărăcini“ la comunism şi capitalism. Unii regretă siguranţa acelor vremuri şi au „crezut în comunism pentru că sîntem egali şi [comunismul] este o formă de dreptate“, „capitalismul este rău“ şi este „o dezamăgire“, pentru că „nu cer mult… nu am pretenţii la piscină“, „acum ţăranii nu au nimic, o duc foarte greu“, „comuniştii trebuiau să vină, fiindcă boierii noştri şi-au bătut joc de muncitori şi de ţărani“, pentru că „în comunism se trăia bine“, „te duceai la băi“, „s-au introdus şi la noi televizoare, lumină“, „oamenii îşi luau mobilă, televizor“. Alţii amintesc obsesiv de bătăi, anchete, teroare. Unii zic că le-ar spune „tinerilor de astăzi că, în loc să-şi apere ţara, să mergeţi în pădure ca să luaţi pensii grozave după cîţiva ani de puşcărie, cum ia ăştia. El a stat cinci ani în puşcărie, ia două-trei milioane, şi eu, care am muncit 32 de ani, îmi dă un milion şi ceva. Asta e dreptatea!“.

Dreptate nu este nici de o parte, nici de alta, pentru că revoluţia a adus o „mare harababură“, o „brambureală mare cu pămînturile confiscate“ şi „rîca a intrat în comună“.

Aşa cum am amintit, autorităţile din sat nu s-au grăbit deloc să aducă liniştea în Nucşoara. Cei care au suferit, prinşi în drama Nucşoarei, simt ura celorlalţi, o ură latentă, care acum iese la lumină, pentru că este libertate – şi doar ce a adus bun libertatea decît „că ne putem jigni unul pe altul cum vrem“. Este adevărat că libertatea de a spune ce vrei există, dar nu insulta dă preţ libertăţii, ci dreptul la demnitate, la onoare. Lui Ion Preda, deţinut politic, despre care voi mai aminti pe parcursul cărţii, i s-a făcut proces în recurs pentru un teren, proprietatea sa, pe care l-a cîştigat. Directorul şcolii i s-a adresat: „Îmi zice, nea Nelule, eu îi zic, nu sînt nea, sînt domnul Preda, că nu mai sîntem tovarăşi!“. În fond, trebuia să-şi revendice onoarea, deoarece, cu toată umilinţa trecutului, el „a fost cinstit, corect şi domn“. Unii nu uită că un comunist din sat a spus, cînd a venit legea de predare a armelor, că „pe una o păstrează, cu ea o să-i împuşte pe ăştia din munţi şi ca să se apere de bandiţi“. Şi totuşi, nu totul se spune şi nici nu a dispărut frica. Autorităţile nu au dorit să facă eforturi pentru a limpezi situaţia, au tergiversat lucrurile, iar cei ce doresc să-şi intre în drepturi se lovesc de ostilitatea celor care cred că schimbul pămînturilor sau retrocedarea sînt inechitabile. Sînt dezgropate nemulţumiri şi sînt actualizate reproşuri, căci, în fond, ei sînt cei ce au tras Nucşoara în nenorocirea care s-a sfîrşit cu prinderea „ultimilor bandiţi“. „Ce s-a întîmplat aici a fost din cauza familiei Arnăuţoiu“, afirmă doctoriţa comunei.

Nimic în comună nu se mişcă fără ochiul atent şi intervenţia sau participarea nurorii primului primar comunist, care este secretara primăriei. „Şerbanca conduce toată primăria“, „vă spun eu cine e tartorul aici în comună: Ungureanu, Şerban, fostul brigadier care e pensionar, soţul secretarei. Şerbanca este secretar şi agent agricol… consilierii ţin cu Şerbanca. Ea le-a băgat pămînturi la toţi ăştia şi acum o ajută“. „Şerbanca“ se simte foarte bine datorită libertăţii de astăzi, pentru că se poate vorbi, dar din punct de vedere material o duce foarte greu. În timpul comunismului, ea „a putut face liceul“, a fost plecată la Curtea de Argeş, unde a făcut „studii universitare la liceu“, şi-a luat televizor, mobilă, dar acum are greutăţi, fata ei „face meditaţii, stă la gazdă“. Afirmă că în sat nu au fost turnători şi nici securişti, dar acceptă că au fost „infiltraţi“ şi adaugă că nu erau „securişti angajaţi“, erau doar „cei din armată, în Securitate“.

În spatele ei se află socrul, Gheorghe Şerban, primar adus de comunişti, ridicat şi susţinut de ei. El este însă simbolul puterii şi umblă prin sat liniştit, îmbrăcat în port ţărănesc, pe care nu l-a părăsit niciodată, spun sătenii, de cînd a intrat la comunişti. Oare cum o fi arătat Gheorghe Şerban tînăr, în „cioareci“, cu secretară personală şi maşină mică, atunci cînd, flatat de încrederea partidului şi obedient, rezolva sarcinile date cutreierînd satele? După 31 de ani în administraţia de stat, el se consideră „om simplu, dar cu cap“. Despre el se spune că la 18 ani umbla cu puşcă şi că a ucis din greşeală o fetiţă. Liberalii l-au scăpat de închisoare, apoi a venit războiul şi a plecat pe front, a fost prizonier în Rusia, a dezertat de la ruşi şi a venit în ţară cu diviziile „Tudor Vladimirescu“. A lucrat în Siberia ca prizonier şi „a lăsat liberalismul, trecînd la comunism“. N-a avut pămînt, a fost sărac, aşa că nu avea la ce să tragă după război. Se mai spune că a făcut o şcoală de partid – lucru pe care el îl recunoaşte, precizînd că era o „şcoală de ofiţeri politici“ –, că a trăit cu o doctoriţă rusoaică, a vorbit cu Ana Pauker şi l-a văzut pe Stalin. Comuniştii l-au pus primar, deşi nu prea avea carte şi nici nu se descurca la început fără ajutor, dar a „învăţat“ şi umbla prin „judeţe şi primării“, iar la un moment dat „era cu comerţul pe judeţ“. Şeful său, mai afirmă el, era ţigan şi sărăcia de astăzi e o urmare a faptului că „ţigănimea a furat, au furat şi ăştia din interior, şi ăia din exterior“. Neamurile lui Gheorghe Şerban sînt avute. Cineva spune că „pe locurile confiscate stau copiii lui Şerban“. Prin el, familia a profitat nu numai în urma confiscării pămîntului foştilor prizonieri politici, dar şi de ceea ce au confiscat comuniştii din pămîntul şcolii şi al bisericii. Şi, chiar pierzînd din avantajele cîştigate datorită obedienţei faţă de partid şi activităţii sale, neamul Şerban este încă în cîştig şi îşi foloseşte capitalul de putere „strîns“ în atîţia ani. Puterea, spun victimele care au supravieţuit, dar şi alţii, a rămas în mîinile lor, dar Gheorghe Şerban se disociază de implicarea partidului în drama Nucşoarei, lăsînd să se înţeleagă că Securitatea a făcut tot răul, iar el „nu a fost amestecat“, a fost „de două ori primar… venea Securitatea, venea la activistul de partid, care îi trimitea la acela, la acela“. El este mulţumit de felul cum şi-a dus viaţa, pentru că pînă la urmă ce contează este faptul că „au suferit mulţi din ei, dar eu n-am suferit“.

Puterea a rămas în mîinile comuniştilor, spun oamenii din sat, mai pe faţă, mai pe din dos. Lucrurile s-au schimbat, „dar nu s-a schimbat bine, ştiţi cum este: ăştia vreau să ne facă şi acum rău, uite asta de la primărie, Şerbanca, asta este aia mai a dracului muiere, tatăl ei a fost securist şi mai a fost securist Ungureanu şi este şi acum consilier şi în toate primăriile tot ei sînt“. Ei au tot ce le trebuie: poziţie, relaţii, acces la calitatea de a elibera acte şi documente. „Faci ce faci şi ai nevoie de ei şi nu te poţi pune rău“, pentru că ţi se poate întîmpla „de exemplu, să ai nevoie de un certificat de producător, trebuie să depun cererea azi şi mă rezolvă peste cîteva săptămîni“. Chiar şi primarul din perioada 1992-2000 admite că „a mai avut ceartă“ cu secretara, pentru că „e mai mare de gură, respingea oamenii, le vorbea pe un ton mai ridicat, oamenii au interes, nu vin degeaba“, „au mai făcut reclamaţii“ şi „a fost chemată pe la Piteşti, de la Prefectură, unde au reclamat oamenii“.

Obedienţa faţă de autorităţi este un reflex bine întărit şi un exerciţiu învăţat în timp şi repetat îndelung. Mai mult, ei s-au coalizat, privesc cu duşmănie pe cei care pretind să intre în drepturile lor şi, numindu-se „veterani“, au redactat un memoriu de protest preşedinţiei şi altor organe de decizie, prin care foştii prizonieri politici sînt incriminaţi, făcîndu-li-se un rechizitoriu ca atunci cînd puterea era de partea lor. Ei amintesc că un grup restrîns de cetăţeni s-au coalizat în trecut cu „banda legionară Arsenescu-Arnăuţoiu, care au fost condamnaţi în urma faptelor săvîrşite“ şi că acum ei „şi-au întocmit dosare false“ pentru a intra în posesia pămîntului confiscat. Ei construiesc o opoziţie fermă între trecutul lor şi cel al persoanelor care pretind acum să se facă dreptate: „Dacă noi ne-am jertfit pentru ţară, căzînd unii din fraţii noştri morţi pe cîmpul de luptă, alţii întorşi acasă răniţi sau mutilaţi pentru toată viaţa, nu se poate compara sacrificiul acestora cu faptele săvîrşite de banda Arsenescu-Arnăuţoiu, care au atras şi consăteni de-ai noştri“. Ei cer, de asemenea, ca acei veterani care „au primit în schimbul terenului din IAS loturi rezervate fostelor consilii populare (loturi ale bisericii, ale şcolii sau ale unor expropriaţi care nu vor mai fi revendicate conform legii funciare)“ să rămînă cu pămîntul primit, pentru că „ar fi o a doua nedreptate ca unii să rămînă în posesia terenurilor şi alţii să fie acţionari în fermă“. Foştii deţinuţi politici au săvîrşit fapte reprobabile care „s-au concretizat în a fura diferite alimente, animale de la oamenii din sat, pentru a-i hrăni pe aceştia. Mai mult decît atît, aceştia au omorît consăteni, precum şi soldaţi ai ţării care nu au avut nici o legătură cu PCR, aceştia executîndu-şi stagiul militar“.

Recunoaştem din cuvintele de mai sus spiritul vremii în care, condamnînd „banda odioasă de terorişti“, Tribunalul Militar declara: „Poporul muncitor construieşte astăzi o nouă societate pe ruinele vechii societăţi în condiţiile zdrobirii rezistenţei fostelor clase exploatatoare şi ale instaurării puterii populare“6. Se mai vorbea despre „acţiunile lor mîrşave, odioase îndreptate împotriva unor fii credincioşi ai poporului“, de faptul că erau „o bandă de asasini şi jefuitori“ şi că „numai punerea lor în lanţuri nu este suficientă, ci ei trebuie înlăturaţi definitiv din societate“7.

Satul s-a angajat într-o dublă competiţie: cea pentru resurse materiale – pămîntul – şi cea pentru prestigiu. Fiecare parte pretinde că are dreptate; capitalul de suferinţă al celor care au fost victimele represiunii comuniste stă faţă în faţă cu capitalul de putere dobîndit de cealaltă parte, care-şi revendică meritele patriotice şi curajul dovedit în apărarea ţării. Unii vorbesc în numele unui destin frînt, ceilalţi în numele unui destin împlinit.

Cine sînt eroii? De ce sînt consideraţi eroi ei, cei care au făcut puşcărie, se întreabă cei nostalgici, cînd, de fapt, noi sîntem eroii? Ei afirmă în memoriul lor că „adevăraţii eroi sînt aceşti veterani care şi-au apărat ţara, şi nu aceşti deţinuţi care, în solidaritate, luptau pentru putere“. „Şerbanca“ afirmă că ea a „văzut interesele celor mulţi şi înainte de revoluţie, şi acum“ şi că „este acuzată pentru ideile ei“. Doctoriţa din sat se întreabă „de ce n-a fost votat Constantinescu în comuna lui natală“, de ce „s-a dezis că a fost membru comunist“ şi conchide că „nouă nu ne plac oamenii ăştia“. Amintirile ei au o notă de nostalgie faţă de timpul în care „mergea cu cortul şi-l instala pe marginea rîului fără teamă“ sau cînd, studentă fiind, „îşi permitea să meargă la un concert şi să se întoarcă seara tîrziu“. „Şerbanca“ revendică sacrificiul făcut de tatăl ei şi nu uită să amintească faptul că acesta s-a întors veteran din război şi, e drept, „nu a făcut puşcărie, dar a trăit mutilat, fără nas“. Nici Gheorghe Şerban nu uită că, deşi nu s-a amestecat cu partizanii cînd era primar, aceştia „mergeau la stînă şi luau brînză de la baci şi au cerut «să-mi daţi brînza primarului», dar eu o luasem deja“; nu pierderea brînzei l-a făcut să ţină minte, ci cererea partizanilor. El este „mulţumit că nu a(m) luat nici o palmă de pămînt, cum a(m) auzit că au luat alţii care i-a prins acum după registrul agricol şi l-a dat înapoi“.

Cel pe care Gheorghe Şerban l-a invitat să intre în Partidul Comunist după întoarcerea din război, Constantin Paşol, este şi mai ferm. El neagă întreaga mişcare de rezistenţă din Nucşoara: „Păi ce, a luptat Nucşoara împotriva comuniştilor? Nu a luptat nici Arnăuţoii contra comuniştilor! Este o păcăleală asta! Că dacă s-ar fi luptat contra lor, împuşca zece comunişti din comună. Pe mine de ce nu m-au împuşcat? Că le-am spus lor, mie niciodată nu mi-a fost frică“. Plin de siguranţă, el declară că dacă „ar merge ţara aşa cum au făcut Arnăuţoii, înseamnă că ţara ar fi condusă de turci ori de tătari, de unguri sau de ruşi, adică nu o să poată să fie condusă“. Cînd vorbeşte despre comunişti, este rareori prudent sau poate că nu este vorba despre prudenţă, ci chiar despre convingeri; el admite că ei au făcut greşeli şi „partea cea mai rea a fost faptul că a forţat ţăranii să se înscrie în colectiv“; „aici – crede el – ei şi-au depăşit atribuţiile“ şi au uitat că „Lenin a spus să nu faceţi colectiva cu forţa, ci să faceţi aşa încît ţăranii să vadă că este mai bine plătit acolo. Aşa, comuniştii s-au luat la harţă cu ţăranii, au dat o groază de amenzi“.

Adversitatea celor două părţi despre care am vorbit are în esenţa ei ideea de eroism. Cei care au fost daţi în judecată pentru a restitui pămînturile victimelor represiunii comuniste resping cu îndîrjire imaginea eroică a rezistenţei în munţi, propunîndu-se pe ei ca eroi. Dacă pentru Gheorghe Şerban rezistenţa Nucşoarei este „o păcăleală“, prietenul lui pe care tocmai l-am amintit este şi mai îndîrjit în atitudinea sa. El, pur şi simplu, îşi doreşte să demonstreze „cu acte“: „Uite, domne, cine e Arnăuţoii şi ce a făcut, să nu le mai spuneţi eroi, escrocii nu sînt eroi, criminalii nu sînt eroi!“. Ca şi „Şerbanca“, el aduce argumentul omorîrii unor recruţi, soldaţi: „Păi, e corect ca cei ce trebuie să apere ţara să meargă în pădure să împuşte pe românii noştri? E legal asta?“. Iritarea lui este uşor de explicat, dacă amintim că demonstraţia cu acte pe care vrea s-o facă el o poate face în faţa oricui, dar îl interesează ca aceste „acte să le arate regelui Mihai, că nici el nu ştie“ adevărul. Şi de ce regelui Mihai? Pur şi simplu pentru că asocierea între regele Mihai şi Elisabeta Rizea este deja un stereotip în comună.

Foştii prizonieri politici nu numai că pretind pămîntul care le aparţinuse, evident, în mod nedrept, dar, mai mult, confiscă prestigiul pe care cei în pericol de a-l pierde îl merită, ca adevăraţi eroi. Ei s-au simţit umiliţi de faptul că Elisabeta Rizea a fost vizitată şi de rege, şi de fostul preşedinte Constantinescu, că a apărut la televizor, că memoriile ei au fost publicate, că, din tot satul, ea a devenit figura cea mai cunoscută şi că toţi ceilalţi nu contează, nici măcar ceilalţi dintre foştii prizonieri. Unii sînt mulţumiţi că graţie ei s-a asfaltat o parte din şosea şi îi recunosc meritul. Dar, ştiind cît de mare este fascinaţia celebrităţii, a televizorului, ne putem da seama cîtă invidie a produs această ieşire în lume a Nucşoarei. În fine, Nucşoara s-a conectat la întreaga ţară, dar de ea au profitat numai unii. Elisabeta Rizea este prost văzută, criticată moderat, dar şi apreciată. Rapida ei celebritate i-a luat pe nepregătite pe oameni: „Eu am fost pusă într-o situaţie delicată“, mărturiseşte, cu amărăciune, doctoriţa. Chemată, după ’90, fiind în timpul ei liber, să vină la dispensar pentru că vor veni superiorii ei, se trezeşte cu „două salvări şi au întrebat cine este Elisabeta Rizea, au venit pentru ea“. Doctoriţa pretinde că aceasta mergea normal, dar, la vederea salvărilor, a simulat invaliditatea, a amintit de puşcăria făcută. Scena făcută de Elisabeta Rizea şi spaima pe care ea a arătat-o faţă de cei cu salvarea, pe care-i bănuia că au venit s-o împuşte, au fost percepute cu suspiciune de doctoriţă. Chiar nu realiza ce se întîmplă sau maşinile venite i-au actualizat frica de altădată? Oarecum, cei care veniseră au făcut abstracţie de prezenţa doctoriţei şi ea s-a „simţit umilită“. Cu o a treia salvare a mers şi ea, s-a instituit o comisie, Elisabeta Rizea a rămas în grija directorului spitalului, dar „ulterior a fugit din spital“. Ea mai adaugă că, deşi o admiră pentru curajul de care a dat dovadă în trecut, Elisabeta Rizea era mulţumită şi pe vremea lui Ceauşescu, ba chiar declară că este „convinsă că dacă venea Ceauşescu la ea acasă ar fi ieşit în faţa porţii şi ar fi strigat: «Trăiască Ceauşescu»!“. Dar mai sînt şi alţii care se îndoiesc de sinceritatea manifestărilor Elisabetei Rizea. „Cînd a venit Constantinescu aici s-a dus la Elisabeta Rizea, că acesta este năduful nostru“, o spune chiar cineva dintre foştii deţinuţi politici, care afirmă lucruri grave, şi anume faptul că ea „este cu două feţe“. Fiecare, se pare, a avut un interes. Preotul, susţinut de „toţi comuniştii din sat“, nu i-a lăsat pe deţinuţii politici să pună o cruce în memoria victimelor rezistenţei, a celor 18 executaţi, „zicînd că este crucea bandiţilor“. El a făcut parte însă din suita regală, a stat la masă cu ei şi a mai şi obţinut 60 de milioane, ajutor pentru întreţinerea bisericii, la care el „ţine slujba cu zece babe“. Ei, în schimb, au fost refuzaţi, plimbîndu-se cu crucea de la Nucşoara la Sboghiţeşti, unde i-a întîmpinat alt refuz. Pusul crucii în sat a împărţit oamenii în două tabere; „unii vroiau, mulţi nu, pentru că nu-i agreau pe deţinuţii politici la început. Au mai suferit şi din cauza lor, pînă la urmă s-au împăcat, că din cauza asta a fost, cu pămîntul“. Pînă la urmă, crucea a fost pusă la Poinărei, satul în apropierea căruia s-a aflat ultima ascunzătoare a partizanilor. Toţi care au dorit să pună crucea în Nucşoara au simţit ostilitatea oamenilor, iar cel care, scăpînd din închisoare, jurase să ridice această cruce în memoria luptătorilor avea lacrimi în ochi. Aceste lucruri nu pot fi uitate. „Nu a fost corect să se spună că vine regele să o viziteze pe Elisabeta Rizea şi nu vine regele să viziteze grupul de rezistenţă.“ Pe preot „are draci“ şi alt deţinut politic, pentru că „şi-a băgat nasul“, lăsîndu-i pe foştii prizonieri politici „ca nişte căţei pe-afară“. Acesta susţine că doar 30 de milioane a primit preotul pentru renovarea bisericii, dar nu acest lucru era cel mai important, ci faptul că ei aşteptau ca „preotul să ţină o predică în faţa poporului, pentru că orice bandit are dreptul la o cruce“. Aşa pusă problema, preotul pare să fi pierdut, cu sau fără bună ştiinţă, ocazia de a mai linişti spiritele în Nucşoara şi de a netezi adversităţile.

Singularitatea Elisabetei Rizea a jignit ambele părţi, dar cele mai jignite au fost victimele represiunii comuniste, pentru că „toată lumea vine s-o viziteze şi să-i aducă plocoane, dar de noi nu aminteşte niciodată“. Elisabetei Rizea i se reproşează că-şi anexează tot meritul rezistenţei. Ana Simion, una dintre victime, a fost invitată cînd Emil Constantinescu a venit la Brădet, comuna sa natală, dar cînd a venit regele prima dată nu au lăsat-o, deşi ea a „făcut mai multe decît Rizea“. Chiar „unii din cei care au fost închişi nu o văd cu ochi buni“, se grăbeşte să adauge cineva din tabăra celor care regretă anii comunismului, speculînd rivalităţile din grupul foştilor deţinuţi politici, care „nici ei nu au fost la un consens“, întrebîndu-se „de ce fata lui Arnăuţoiu nu o vede bine pe Elisabeta“.

Elisabeta Rizea a apărut la televizor. Oamenii s-au uitat din curiozitate. Imaginea singulară a acesteia a creat discuţii în sat. Unii s-au bucurat, alţii nu: „Eu cînd o văd la TV, nu-mi face o impresie prea bună, mi se pare un om prefăcut“; „Unii sînt indiferenţi, alţii zic: «uite-o şi pe asta vedetă TV»“.

Totuşi, Elisabeta Rizea are susţinători – şi chiar şi cei care se abţin de a o „eroiza“, recunoscîndu-i curajul, apreciază avantajul care i se datorează: asfaltarea unei porţiuni importante de drum. Ba chiar mai mult, unii spun că „nu am ştiut să beneficiem de pe urma imaginii ei, dacă eram mai deştepţi făceam mai multe lucruri, dar e bine că am rezolvat cu drumul“.

Nu se poate nega faptul că Elisabeta Rizea a venit în întîmpinarea canoanelor spectacolului în care ne atrage televiziunea, creatoare de imagini şi conferind imaginii funcţie socială. Fiind de o expresivitate nativă foarte convenabilă construcţiei imaginii unui erou, ea şi-a făcut treaba foarte bine. Este animată, nu are inhibiţii, este plastică în expresia verbală, dramatizează, intuieşte nevoia interlocutorului şi spontan se apropie de ea, fără a-şi trăda propria nevoie psihologică. Şi cine n-ar fi flatat să iasă din anonimatul existenţei cotidiene şi să devină o persoană publică? Ea a simţit, fără îndoială, că era timpul ei, că trebuia numai să intre în rolul dorit, că exhibiţia îi aduce succes şi că, în fond, abilităţile ei o recomandau ca adecvată rolului. După serialul Memorialul durerii a primit zeci de scrisori, povestirea vieţii ei chinuite, ca vorbire, căreia culegătorii şi editorii „i-au deplîns absenţa tonului narativ“, a avut succes, aşa, îngemănată cu mărturia altui supravieţuitor. Cu toate că şi alţii au suferit, ea este cea care a reuşit să facă public, să aducă în conştiinţa publică „vaietul prelung al suferinţei“, discursul bulimic al unui afect, acea repetiţie compulsivă pe care fie urma traumei, fie activitatea primitivă a spiritului o produc.

Elisabeta Rizea are povestea în minte. Fiecare povestire de viaţă are forma sa, „iese la lumină“ în felul ei, are obsesiile şi maniile ei, nu este inertă, nu urmează linia dreaptă a raţionamentului, se poticneşte, bate pasul pe loc. Povestitoarea, atrasă de o imagine, o păstrează un timp în faţa ochilor, nu se plictiseşte de ea, se lasă întoarsă din drum de orice gînd întîmplător care-i trece prin minte şi această sprinţară relatare, guvernată de legile inimii, dă măsura sincerităţii. O sinceritate bine venită spre a crea o imagine veridică pentru cel care o ascultă sau o citeşte.

Nucşorenii au simţit însă că economia psihologică va face astfel încît, într-un asociativ verbal spontan, într-o reprezentare a Nucşoarei rezistente, vor rămîne ca repere: Nucşoara, rezistenţă, Rizea, rege, poate Constantinescu, asfalt. Ca şi cum, în pofida identificării cu ea, cei care au suferit şi-ar spune: amintirile mele nu sînt amintirile ei. Unii vor să o „compromită“, alţii nu uită să înceapă, vorbind despre ea, cu precizarea că „dînsa nu e din Nucşoara, ci din Domneşti“ – ca şi cum s-ar disocia de ea sau ca şi cum ar spune „nu e de-a noastră“ – sau participă la un joc al intrigilor, mobilizînd invidia omenească, pentru că, în fond, mai sînt „două surori care-au stat cinci ani ascunse într-un pod de casă, au colaborat cu rezistenţa. Şi am întrebat-o pe Marina Chirca de ce nu a apărut la TV, ea a spus: «Nu am vrut să afle toată ţara prostiile pe care le-am făcut». Nu am înţeles de ce“. Elisabeta Rizea „este o femeie mai bună de gură şi deţinuţii politici care au făcut tot atîţia ani nu au apărut la TV şi nimeni nu a ştiut de ei“.

Rămîne însă problema iertării. Dacă iertarea ar fi posibilă, ea ar constitui un rău moral, pentru că ar pune libertatea la dispoziţia lui Dumnezeu, ofensînd mîndria umană. Etica nu este imunizată contra infiltrării misticului. Iertarea are o aură religioasă şi are cel puţin în discursul profan un rol important. Iertarea este recomandată prin cultură, prin prescripţii religioase; ea este o parte a moştenirii noastre religioase. Iar în Nucşoara nimeni nu a rostit cuvîntul eliberator al iertării şi nimeni nu are o memorie fericită. De o parte există un abuz de memorie, iar de cealaltă parte, un abuz de uitare. Ceea ce unii cultivă cu delectarea pe care frustrarea o întreţine şi ceea ce alţii evită cu conştiinţa încărcată este această formă de memorie-repetiţie care se refuză eliberării şi reconcilierii.

„Dacă nu ai duşmani, degeaba trăieşti“, spune un ţăran din Nucşoara. Şi cum să nu ai duşmani? Nu-i poţi duşmăni pe cei care, bătuţi samavolnic, au spus ce ştiau. Una dintre cele mai importante persoane de legătură ale rezistenţei, care a supravieţuit, afirmă liniştită că este un noroc că unul dintre fiii săi nu ştia nimic şi deci nu putea, anchetat de Securitate, să dea nici un fel de informaţii, pentru că, dacă ar fi ştiut, cum este fire slabă, „m-ar fi dat“. Ei îi „place tăria la om“, dar înţelege anumite slăbiciuni omeneşti. Nu, nu aceştia sînt duşmanii, ci aceia care, din zel, şi micime omenească, s-au bucurat de necazurile altora, „au sărit pe bunurile lor“, cum spune, cu resemnare în faţa umbrei din om, Ion Preda. Ce folos ai cînd bucuria libertăţii este stricată de ceea ce găseşti acasă, îşi aminteşte el, păstrînd din amintire totuşi, mai palpabil şi mai concret, gustul libertăţii: „Fumam şi, cînd am ieşit după cinci ani din puşcărie şi am mirosit fumul de vagon, mi-a plăcut c-aş fi mîncat fumul, şi am fumat“.

Nucşoara s-ar fi putut bucura de o glorie colectivă dacă oamenii şi-ar fi dat mîna şi omeneşte s-ar fi reconciliat. Aşa cum se spune: să ni se ierte greşelile noastre, iar noi să-i iertăm pe „greşiţii“ noştri. Aici, pe pămînt. Dar ţăranii cred în justiţia divină, nu în cea omenească, imperfectă, precară, indiferentă. Consolarea îşi are regulile ei. Cei care au greşit sînt pedepsiţi fie chiar sub ochii victimelor, fie mai tîrziu, căci urmaşii urmaşilor lor vor plăti cîndva. Marinica Chirca, poate cel mai interesant personaj în viaţă dintre supravieţuitori, una dintre cele două surori care au stat ascunse cinci ani în podul unei case, după ce nimeni, de frică, nu le deschidea poarta, nu doreşte decît să vadă că aceia care – nu de frică, ci din oportunism – au greşit faţă de ea au remuşcări. Marea scenă a regretelor nu a avut loc şi, oricum, nu regretele contează. Remuşcările se opun, prin caracterul lor specific etic, tonalităţii estetizante şi intens patetice a regretelor. Ea rămîne tăcută, cu o fixitate de sfinx, declarînd definitiv şi sentenţios: „Îi iert, dacă-i iartă Dumnezeu!“. Un legămînt prea adînc o împiedică să-şi ierte chiar sora.

Conştiinţa individuală dezbrăcată de orice privilegiu al credibilităţii, greutatea acordului dintre expresia privată şi expresia publică a doliului Nucşoarei nu s-au structurat într-o memorie fericită, chiar dacă recunoaştem că fenomenologia memoriei ne confruntă cu caracterul totdeauna problematic al frontierei dintre realitate şi ficţiune. În acest spaţiu, în acest „între“, se naşte şi rezistă suspiciunea şi se organizează o argumentaţie a îndoielii ce poate fi uşor mobilizată. Mai mult, oricînd o memorie „de rezervă“ intră în joc, Nucşoara emană o memorie rănită. În „vastele palate ale memoriei“, conştiinţele individuale se mişcă dureros. Pentru a-ţi aminti, ai nevoie de alţii. Raportul extern dintre memorie şi istorie şi raportul intern dintre memoria individuală şi cea colectivă nu se împacă. Conştiinţa colectivă se deplasează cu o ruptură greu de ţesut în trecutul său, afectînd prezentul. Memoriei i se ataşează sensul orientării în trecerea timpului, orientare în dublu sens, din trecut către viitor, dar şi din viitor către trecut, prin prezent.

Nu se poate vorbi despre uitarea fericită fără să se evoce problematica iertării. Împăcarea cu trecutul are obstacolele legate de timp şi mai are, paradoxal, legătura de sînge şi pămîntul. Aceleaşi nume le găsim în spaţiile diferite ale adversităţii, pentru că, aşa cum vom vedea, aceeaşi familie îşi are propriii „profitori“ şi propriile victime, iar definiţia victimei este relativizată. Cercul victimelor se lărgeşte în funcţie de raporturile de filiaţie, antrenînd o realitate paralelă, cea a bunurilor, a pămîntului. Cine are dreptul de a se institui în dătător de etichete? Cine poate pune într-o dreaptă cumpănă fragila articulare a discursului memoriei şi uitării cu cel al culpabilităţii şi iertării?

Cei care au suferit şi care, prinşi în discordia pămîntului, şi-au actualizat traume au dezvoltat frustrări şi au căutat, prin compensaţie, expresii ale justiţiei divine: primul primar după 1989 „a fost pedepsit de Dumnezeu, s-a topit şi a murit subit“, altcineva „a murit căzînd cu o rangă pe cînd demola o casă“, altuia i-a ars casa, alţii au fost trăsniţi, altul „a murit ars, în cojocul lui, de la o ţigară“, peste altul s-au cumulat mai multe nenorociri – „i-a ars casa, i-a murit nevasta şi au venit hoţii“ –, altul „a murit cu capul între scaune“. Mîna justiţiei supreme i-a lovit, pedepsindu-i, aşa cum şi pe alţii i-a lovit, în condiţii similare. Povestea de iubire dintre un partizan din Munţii Făgăraş, Gavrilă Vatamaniuc, şi frumoasa Natalia urmăreşte acelaşi amestec între mister şi realitate, construind substanţa unor posibile legende. Nu este important să ştim cît era iubire şi cît era adeziune la cauza de luptă a iubitului ei, dar ştim că ea l-a ajutat cu toată fiinţa ei, înfruntîndu-şi mama şi Securitatea. Unirea lor s-a făcut nu la biserică, în văzul tuturor, ci în munte, „în faţa lui Dumnezeu, printr-un jurămînt mai sfînt decît toate jurămintele din faţa unui preot“ şi, ca să-i arate iubitei marea şi eterna lui iubire şi credinţă, el „şi-a tăiat un deget şi i l-a dat într-o sticluţă cu alcool“, ca gaj şi ca dovadă a „devotamentului“ său. Natalia a rezistat, chiar arestată fiind, şi l-a aşteptat cinci ani, în pofida ameninţărilor mamei. Dar un coleg de celulă, invidios şi intrigant, o convinge cu minciuni că, în viitorul ei, iubitul nu-şi mai găseşte locul, luînd-o de nevastă. Primul copil s-a născut mut, iar trădătorul a murit repede, „nebucurîndu-se de familia sa pentru că a fost voinţa lui Dumnezeu“8. Nu întîlnim aici, ca şi în celelalte povestiri din Nucşoara, ca şi în cazul folosirii numelui de „haiduci“, toate datele specifice legendei şi nu constituie ele oare virtualităţi mitice pe care timpul le va organiza, însoţind mersul memoriei, cum vrea el, dar şi cum dorim noi?

Raportul fundamental şi fondator al Nucşoarei cu violenţa există. Dar un sat nu poate fi la nesfîrşit în supărare cu el însuşi. Şi, oricît de mult pun preţ pe justiţia divină, oamenii vor şi o justiţie pămîntească. Iar noi, ceilalţi, avem nevoie de mituri şi eroi. Manipularea memoriei şi uitării de către deţinătorii puterii există şi ea. Amnistia instituţională are ca scop reconcilierea între duşmani, liniştea civică, sancţionînd memoriile care alimentează o viaţă subterană nesănătoasă9. Dar, în circumstanţe particulare, părţi întregi ale trecutului, crezute uitate şi pierdute, pot reînvia. Amnistia privată este o realitate care nu se instalează automat prin intervenţia umană oficială şi nici prin apel public la reconciliere.

Între abuz de memorie şi abuz de uitare, încet şi sigur îşi face loc mitul, lăsînd la o parte – şi trecînd pe lîngă ei – indivizii. În această carte am încercat să-i „găsim“ chiar pe aceşti indivizi, pe care noi îi reînviem abstract, aşa cum au fost şi sancţionaţi exemplar, doar pentru a ne satisface această nevoie psihologică profundă care naşte mitul şi eroii, neuitînd şi dorind să nu uităm că ei au fost oameni, nu ca noi, dar oameni, şi nu de demult, ci dintr-un trecut recent.

„În căderea comunismului – spune un ţăran – cred că a existat o putere supranaturală.“ Această nevoie de a vedea mai mult decît omenescul în lume, de a transcende limitele umane, este de înţeles; ea este expresia cea mai frumoasă a omenescului. Ea deja lucrează, atîta vreme cît toţi, indiferent de gradul lor de participare la crearea eroilor sau de implicare afectivă – rude, prieteni, victime, ţărani din comună –, povestesc că ultimul supravieţuitor al rezistenţei nucşorene şi-a luat viaţa – fie „că după ce a tras, s-a omorît cu o grenadă“, fie că „ultimul glonţ şi l-a păstrat lui“. Cu această ultimă victorie, simbolică, cu acest imperativ emoţional se închide o istorie care spune foarte mult despre natura umană. Ea mai lucrează şi atunci cînd deficitul de expresivitate facială a Marinicăi Chirca dispare ca prin farmec şi ochii i se aprind, privirea îi străluceşte de o mîndrie pe care o trăieşte făcînd abstracţie de prezenţa altuia. Ca un secret numai de ea ştiut.

Se cuvine să amintim prezenţa, în relatările referitoare la victimele supravieţuitoare, a unor opinii ironice, maliţioase, dovedind implicit chiar o atitudine de superioritate. Astfel, cineva, care se simte îndreptăţit la aceasta prin instrucţia sa, afirmă că „dacă o întrebi pe doamna Marinica ce este comunismul şi ce este capitalismul nici acum nu ştie“, lăsînd să se înţeleagă că participarea ei la mişcarea de rezistenţă prin ajutorul dat partizanilor nu îşi are originea într-un act conştient de respingere a comunismului. Dar, aşa cum afirmă pe bună dreptate Georges Diener10, în „sînul ţărănimii, noţiunea de antagonism politic sau ideologic cu Puterea nu are prea mult sens… păstrarea proprietăţii, însăşi această noţiune, se confunda cu existenţa acestei categorii sociale. Distrugerea proprietăţii afecta integritatea ţărănimii şi, cu excepţia elementelor marginale şi marginalizate de comunitate şi propulsate de partid, imensa majoritate a acestei categorii nu era dispusă să renunţe la pămînt şi animale“. În Scînteia anilor ’50, sloganul care ilustra raportul dintre puterea comunistă şi ţărănime era: „Nu ştii? Te-nvăţăm! Nu poţi? Te-ajutăm! Nu vrei? Te-obligăm!“11. Ţăranul nu avea, este drept, nici o viziune exactă despre comunism, nici cultura politică necesară pentru a avea opţiuni argumentate ferm. El nu avea o opoziţie ideologică faţă de Partidul Comunist, dar nu se poate spune că nu încerca să înţeleagă către ce se îndreptau lucrurile. Ce ştia el despre comunism însemna expropriere, confiscarea bunurilor, ieşirea din ordinea cu care era învăţat; „teritoriul său mental şi ideologic era închis între limitele pămîntului său“12. El privea cu încredere către cei care erau „fruntea satului“ şi pe care îi recunoşteau „mai deştepţi“, după expresia Elisabetei Rizea. Problematica ţărănimii după instaurarea puterii comuniste şi în timpul consolidării ei este însă necesară pentru a percepe rezistenţa nucşoreană în contextul ei. Cine era ţăranul în 1945 şi cum a evoluat viaţa sa, constrîngerile impuse de regimul comunist, relaţiile puterii cu ţărănimea sînt aspecte pe care le-am considerat importante pentru a plasa Nucşoara într-un context mai larg, dar şi pentru a înţelege psihologia nucşorenilor din acea vreme, în care s-au constituit contestarea şi refuzul schimbării pe care o impunea cu violenţă noul regim.

1. Marius Oprea, Banalitatea răului. O istorie a Securităţii în documente 1949-1989, Polirom Iaşi, 2002.

2. Povestea Elisabetei Rizea din Nucşoara. Mărturia lui Cornel Drăgoi, culese şi editate de Irina Nicolau şi Theodor Niţu, Humanitas, Bucureşti, 1993.

3. Ioana-Raluca Voicu-Arnăuţoiu, Luptătorii din munţi. Toma Arnăuţoiu. Grupul de la Nucşoara. Documente ale anchetei, procesului, detenţiei, Vremea, Bucureşti, 1997.

4. Dennis Deletant, în cartea sa scrisă în colaborare cu Maurice Pearton şi intitulată Romania Observed. Studies in Contemporary Romania History, Encyclopaedic Publishing House, Bucureşti, 1998, dedică un capitol fatalismului şi pasivităţii din România, amintind de grupurile de rezistenţă. El afirmă că în România de astăzi există încercări de a aduce în discuţie rezistenţa anticomunistă deoarece acest lucru este important pentru stima de sine a poporului român şi pentru onoarea naţională. Rezistenţa a ajutat să se reaprindă flacăra onoarei naţionale după „ignominia regimului Ceauşescu“ (p. 334).

5. Citatele care urmează şi cărora nu li se specifică sursa fac parte din interviurile realizate cu locuitori ai comunei Nucşoara de către echipa condusă de Alina Mungiu-Pippidi, în cadrul unui program de cercetare al Institutului Român de Istorie Recentă (IRIR).

6. Ioana-Raluca Voicu-Arnăuţoiu, op.cit., p. 677.

7. Ibidem.

8. Georges Diener, L’autre communisme en Roumanie. Resistance populaire et maquis. 1945-1965, L’Harmattan, Paris, 2001, pp. 181-184.

9. Vezi excelenta carte a lui Paul Ricœur, La memoire, l’histoire, l’oubli, du Seuil, Paris, 2000, pentru analiza raporturilor complexe dintre istorie şi psihologie şi a relaţiei dintre individ şi societate.

10. Georges Diener, op.cit., p. 48. Autorul menţionează că partidul bănuia că ţărănimea se va opune şi de aceea, în anul 1948, a detaşat în mediul rural aproximativ 100.000 de activişti pentru luarea cotelor, ajutaţi de încă 115.543 în timpul însămînţărilor, la care se adăugau 200.000 de persoane din forţele de ordine.

11. Victor Frunză, Istoria stalinismului în România, Humanitas, Bucureşti, 1990, p. 411.

12. Georges Diener, op.cit., p. 49.