Vladimir Nabokov, Look at the Harlequins!

Copyright © 1974, Dmitri Nabokov

All rights reserved

© 2012, 2020 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8560-8

ISBN PDF: 978-973-46-8561-5

ISBN print: 978-973-46-8202-7

Foto copertă: © Dreamstime.com

Foto autor: din arhiva personală a familiei Nabokov

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VLADIMIR VLADIMIROVICI NABOKOV s-a născut în 23 aprilie 1899 la Sankt-Petersburg, într-o familie foarte cultivată, astfel încît stăpînea impecabil franceza şi engleza încă din copilărie. În 1919, Nabokovii sînt nevoiţi să emigreze, iar în 1922 tatăl scriitorului este ucis de un fanatic rus la Berlin. Nabokov a studiat limbile slave şi romanice la Trinity College din Cambridge pînă în 1922. Apoi a locuit la Berlin (1923-1937) şi Paris (1937-1940), scriind cu fervoare, în rusă, mai multe romane, zeci de povestiri, sute de poeme şi cîteva drame. În 1925 s-a căsătorit cu Vera Slonim. În perioada respectivă, şi-a întreţinut familia din traduceri, lecţii de engleză şi tenis, precum şi ca autor de cuvinte încrucişate în rusă şi analist de şah. În 1940 a plecat în America, împreună cu soţia şi fiul lui, de teamă să nu fie trimis într-un lagăr de concentrare. A predat la universităţile Wellesley, Harvard şi Stanford. Între 1948 şi 1959 a fost profesor de literatură rusă la Cornell University. Pasionat de entomologie, Nabokov a descoperit în 1944 o (sub)specie de fluture care-i va purta numele: Lycaeides melissa samuelis Nabokov. A tradus în engleză Evgheni Oneghin de Puşkin şi Un erou al timpului nostru de Lermontov. Este autorul mai multor lucrări de critică literară, dintre care studiul despre Gogol (1944) este foarte important pentru înţelegerea artei acestuia. Din seria rusă a scrierilor lui Nabokov, publicate sub pseudonimul V. Sirin, fac parte romanele Maşenka (1926), Rege, damă, valet (1928), Apărarea Lujin (1930), Ochiul (1930), Glorie (1932), Un hohot în beznă (1932), Disperare (1934), Invitaţie la eşafod (1936), Darul (1937-1938). După stabilirea în Statele Unite, începe strălucita sa carieră de romancier în limba engleză. Publică Adevărata viaţă a lui Sebastian Knight (1941), Blazon de bastard (1947), Lolita (1955), Pnin (1957), Foc palid (1962, roman în versuri, cu adnotări), Ada sau ardoarea (1969), Lucruri transparente (1972) şi Priveşte-i pe arlechini! (1974). În 1967 îi apare volumul autobiografic Vorbeşte, memorie. Pentru activitatea sa literară, Nabokov a fost distins cu National Book Foundation Medal. S-a stins din viaţă la Montreux, în 1977.

Pentru Vera

Alte cărţi ale naratorului

În ruseşte:

Tamara 1925

Pionul ia regina 1927

Plenilune 1929

Camera lucida (Masacru în plină zi) 1931

Jobenul roşu 1924

Provocarea 1950

În englezeşte:

Caută dincolo de adevăr 1939

Esmeralda şi cerbul fermecat 1941

Dr. Olga Repnin 1946

Exilaţi din Mayda 1947

Un regat la malul mării 1962

Ardis 1970

PARTEA ÎNTÎI

1

Pe prima dintre cele trei sau patru soţii pe care le-am avut am cunoscut-o în împrejurări destul de neobişnuite, ce păreau să escaladeze într-o conspiraţie neinspirată, bazată pe detalii ilogice şi al cărei autor principal nu numai că nu avea nici cea mai vagă idee despre scopul real al demersului, dar parcă ţinea cu tot dinadinsul să facă mutări tîmpite, excluzînd orice şanse de reuşită. Şi tocmai prin aceste greşeli a ţesut, fără să vrea, o plasă în care m-am încurcat, ajungînd astfel – şi din pricina unor greşeli făcute de mine, ca răspuns la ale ei – să-mi împlinesc destinul, lucru care se voia a fi, de fapt, singurul scop al conspiraţiei.

Pe parcursul semestrului al doilea, în ultimul meu an de studii la Cambridge (1922), am fost consultat întîmplător – pentru că eram rus – cu privire la unele detalii de machiaj ce urmau a fi folosite în versiunea în limba engleză a piesei Inspectorul de Gogol, pe care Ivor Black, un actor amator foarte bun, intenţiona să o pună în scenă împreună cu grupul „Licuriciul“. Noi doi aveam acelaşi îndrumător la Trinity College şi Ivor m-a adus la exasperare maimuţărind manierele elegante ale bătrînului – o parodie pe care a susţinut-o neîntrerupt pe tot parcursul prînzului pe care-l luam la Clubul Pitt. Partea privitoare la afaceri, deşi scurtă, s-a dovedit a fi şi mai neplăcută. Ivor Black dorea ca primarul din oraşul lui Gogol să fie îmbrăcat într-un halat de casă, întrucît „toată întîmplarea era doar un coşmar al bătrînului ticălos, nu-i aşa, iar Revizorul, acesta fiind titlul în limba rusă, provenea, de fapt, de la cuvîntul franţuzesc rêve, care înseamnă vis?“. I-am spus că găsesc ideea lui monstruoasă.

Dacă au avut loc repetiţii, ele s-au desfăşurat fără mine. De fapt, îmi dau seama acum că nici măcar nu ştiu dacă proiectul a ajuns sau nu să ia forma unui spectacol. Nu mult timp după aceea, l-am întîlnit pe Ivor Black pentru a doua oară – undeva la o petrecere în timpul căreia m-a invitat, pe mine împreună cu alţi cinci inşi, să ne petrecem vara la o vilă de pe Coasta de Azur pe care tocmai o moştenise, după spusele lui, de la o mătuşă bătrînă. În momentul cînd ne-a făcut invitaţia era beat criţă, aşa că s-a arătat foarte surprins cînd, peste vreo două săptămîni, în ajunul plecării lui, i-am amintit de invitaţia exuberantă pe care o lansase şi pe care, întîmplător, doar eu o acceptasem. Eram amîndoi nişte bieţi orfani pe care nu prea îi iubea nimeni, i-am spus, şi, prin urmare, ar fi bine să rămînem împreună.

Boala m-a făcut să mai rămîn în Anglia încă o lună, aşa că abia la începutul lui iulie i-am trimis lui Ivor Black o vedere prin care îl înştiinţam politicos că s-ar putea să ajung la Nisa sau la Cannes în cursul săptămînii viitoare. Sînt aproape sigur că am specificat ziua de sîmbătă, în cursul după-amiezii, ca fiind data cea mai probabilă a sosirii mele.

Încercările de a-i telefona din gară s-au dovedit a fi inutile – linia era tot timpul ocupată – iar eu nu sînt genul de om care se încăpăţînează în lupta cu deficienţele unui spaţiu abstract. Dar asta mi-a stricat toată după-amiaza, iar după-amiaza este intervalul de timp care îmi place cel mai mult. La începutul lungii mele călătorii mă amăgisem cu gîndul că mă simt destul de bine; dar acum mă simţeam îngrozitor. Vremea era nefiresc de caldă şi de umedă. Palmierii sînt încîntători doar în mirajele deşertului. Dintr-un motiv sau altul, ca într-un vis rău, taxiurile erau de negăsit. În cele din urmă, m-am suit într-un autobuz mic, din metal albastru, invadat de miros greu. După ce a urcat pe un drum şerpuit, care avea tot atîtea curbe cîte „opriri la cerere“, drăcovenia aia m-a condus la destinaţie în douăzeci de minute – cam în timpul de care aş fi avut nevoie pentru a ajunge pe jos, de pe coastă, pe o scurtătură uşor accesibilă pe care aveam să o învăţ pe dinafară, piatră cu piatră, tufiş cu tufiş, în timpul acelei veri de basm. Numai că, pe parcursul călătoriei de coşmar, m-am simţit oricum, numai ca într-un basm nu! Motivul principal care mă determinase să vin fusese speranţa că un tratament cu băi în „saramura sclipitoare“ (Bennett? Barbellion?) mă va lecui de o suferinţă a sistemului nervos vecină cu nebunia. În jumătatea din stînga a capului aveam acum o veritabilă pistă de bowling a durerii. În cealaltă jumătate un copil tîmpit mă privea peste umărul mamei sale şi peste spătarul scaunului din faţa mea. Şedeam lîngă o femeie plină de negi, îmbrăcată din cap pînă în picioare în negru, şi mă luptam cu greaţa din cauza legănatului continuu între marea cea verde şi stînca cenuşie. Pînă să ajungem, în cele din urmă, în satul Carnavaux (copaci cu trunchiuri netede, pestriţe, căsuţe pitoreşti, un oficiu poştal, o biserică), toate gîndurile mele se concentraseră pe o singură imagine aurie; sticla de whisky, pe care i-o adusesem în dar lui Ivor, aflată acum în geamantanul meu, şi pe care îmi jurasem să o deschid înainte ca acesta să apuce să o zărească. Şoferul a ignorat complet întrebarea pe care i-am pus-o, dar un preot mărunţel, cu înfăţişare de broască ţestoasă şi cu picioare uriaşe, care cobora înaintea mea, mi-a indicat, fără să mă privească, o şosea transversală. Vila Iris, mi-a spus el, e la vreo trei minute de mers pe jos. Tocmai mă pregăteam să-mi car cele două bagaje în sus pe potecă, spre o pată triunghiulară de lumină apărută brusc, cînd omul care se presupunea a fi gazda mea a apărut pe trotuarul de vizavi. Îmi aduc aminte – după o jumătate de secol de la acel moment! – că m-am întrebat dacă îmi pusesem în bagaj haine potrivite. El purta pantaloni bufanţi pînă la genunchi cu bretele, dar era, în mod total inadecvat, fără ciorapi în picioare, iar peticul de piele care se vedea căpătase o nuanţă dureroasă de roz. Se îndrepta, sau se prefăcea că se îndreaptă, spre oficiul poştal cu intenţia de a-mi trimite o telegramă prin care să-mi sugereze să-mi amîn vizita pînă în august, cînd distracţia noastră nu va mai fi tulburată de anumite treburi pe care le avea acum în Cannice. În plus, spera ca Sebastian – cine o mai fi fost şi ăsta? – să vină totuşi la recoltarea strugurilor şi la festivalul levănţicii. Spunînd toate acestea pe un ton scăzut, mi-a luat unul dintre cele două bagaje, pe cel mic, în care aveam articolele de toaletă, medicamentele şi o salbă de sonete aproape terminată (ce urma să ajungă la o revistă rusească émigrée din Paris). Apoi mi-a înşfăcat grăbit şi geamantanul pe care-l pusesem jos pentru a-mi aprinde pipa. Acurateţea de care dau dovadă în înregistrarea acestor detalii nesemnificative se datorează, bănuiesc, faptului că au fost întîmplător surprinse în lumina premergătoare unui eveniment major. Ivor a rupt tăcerea pentru a spune, încruntat, că era încîntat să mă găzduiască, dar şi pentru a adăuga că ar fi cazul să mă pună la curent cu o situaţie despre care ar fi trebuit să mă avertizeze încă de cînd eram la Cambridge. S-ar putea ca în cîteva zile să mă plictisesc de moarte din cauza unui amănunt destul de deprimant. Domnişoara Grunt, fosta lui guvernantă, o femeie fără suflet, dar inteligentă, găsea o plăcere anume în a repeta că sora lui mai mică nu se va abate niciodată de la principiul „copiilor nu trebuie să li se audă glasul“ şi, într-adevăr, nici nu i-l va auzi nimeni vreodată. Amănuntul deprimant era acela că sora lui… dar poate că ar fi mai bine să amîne explicaţiile cu privire la situaţia ei pentru mai tîrziu, după ce eu împreună cu bagajele mele ne vom fi instalat mai mult sau mai puţin mulţumitor.

2

— Cum a fost copilăria ta, McNab? (după cum îi plăcea lui Ivor să-mi spună, pentru că, după părerea lui, semănam cu acel actor prăpădit, şi totuşi tînăr şi frumos, care îşi adoptase acest nume în ultimii ani ai vieţii sale sau măcar ai celebrităţii sale).

Atroce, insuportabilă. Ar trebui să existe o lege naturală, internaturală, care să interzică un început de viaţă atît de inuman. Dacă spaimele mele morbide n-ar fi fost înlocuite, pe la vîrsta de nouă-zece ani, de nişte nelinişti mai abstracte şi mai comune (cum ar fi probleme privitoare la cosmos, veşnicie, identitate şi aşa mai departe), mi-aş fi pierdut minţile înainte de a-mi găsi primele rime. Nu era vorba doar despre camere întunecoase, despre îngeri cu o singură aripă aflaţi în agonie, despre coridoare nesfîrşite sau oglinzi de coşmar din care imaginile reflectate se vărsau şi formau o baltă pe podea… nu era vorba despre acel dormitor al groazei, ci despre ceva mai simplu şi mult mai înspăimîntător – o legătură perfidă şi nemiloasă cu alte etape ale existenţei care nu erau nici „anterioare“, nici „viitoare“, ci categoric interzise unei fiinţe muritoare. Despre aceste legături dureroase aveam să aflu mai mult, mult mai mult, peste cîteva decenii, aşa că „să nu anticipăm“, după cum a spus condamnatul cînd a refuzat cîrpa veche, împuţită, care ar fi trebuit să-i acopere ochii.

Bucuriile pubertăţii mi-au oferit o alinare temporară. Am fost cruţat de trista etapă a autoiniţierii. Binecuvîntată fie prima mea iubire: o copilă într-o livadă, jocuri exploratoare… şi cele cinci degete întinse ale mîinii ei, de pe care picurau perle de uimire. Un profesor care venea acasă mi-a îngăduit să mă bucur alături de el de favorurile unei ingenue din teatrul particular al bătrînului meu unchi. Două tinere cam uşuratice m-au ascuns odată într-o cămaşă dantelată, cu o perucă de Lorelei pe cap, şi m-au culcat între ele, „verişoara noastră cea sfioasă“, cum se spune într-o istorioară deocheată, în timp ce soţii lor sforăiau în camera alăturată după o vînătoare de mistreţi. Casele spaţioase ale rudelor de tot soiul, în care am locuit în diverse perioade în primii ani ai adolescenţei, sub cerul palid de vară al cîte unei provincii din bătrîna Rusie, mi-au pus la dispoziţie tot atîtea slujnice docile şi aventuri mondene cîte cămări şi budoare erau în acele case acum cîteva secole. Pe scurt, dacă anii copilăriei mele ar fi putut furniza material adecvat pentru o teză savantă pe care un psiholog pediatru să-şi clădească celebritatea pentru întreaga viaţă, adolescenţa mea, pe de altă parte, ar fi putut oferi, şi chiar a oferit, un număr considerabil de episoade erotice presărate, precum prunele putrede şi perele cafenii, pe parcursul cărţilor unui romancier bătrîn. Într-adevăr, valoarea amintirilor de faţă constă în faptul că alcătuiesc un catalogue raîsonné al rădăcinilor şi originilor, al resurselor amuzante din care s-au născut multe dintre imaginile din romanele mele ruseşti şi mai ales englezeşti.

Rareori îmi vedeam părinţii. Divorţau, se recăsătoreau şi iar divorţau cu atîta rapiditate, încît, dacă administratorii averii mele ar fi fost mai puţin vigilenţi, m-aş fi trezit în cele din urmă vîndut la licitaţie către o familie de necunoscuţi de origine suedeză sau scoţiană cu cearcăne triste sub ochii lor flămînzi. O mătuşă bătrînă formidabilă, din generaţia bunicilor, baroana Bredov, născută Tolstoi, a suplinit cu prisosinţă absenţa rudelor mai apropiate. Cînd aveam doar şapte sau opt ani şi tăinuiam secretul unei nebunii declarate, chiar şi ea (care era, de asemenea, departe de a fi o femeie normală) găsea că sînt peste măsură de posac şi de indolent; în realitate, visam cu ochii deschişi, fireşte, într-o manieră absolut incalificabilă.

— Nu mai sta aşa de bosumflat! striga ea. Priveşte-i pe arlechini!

— Care arlechini? Unde?

— Ah, sînt peste tot. Pretutindeni în jurul tău. Copacii sînt arlechini, cuvintele sînt arlechini. La fel sînt şi situaţiile şi sumele. Adună două lucruri la un loc – glume, imagini – şi obţii un triplu arlechin. Haide! Joacă-te! Inventează lumea! Inventează realitatea!

Asta am făcut. Chiar asta am făcut, să fiu al naibii dacă nu! Am inventat-o pe mătuşa cea bătrînă în cinstea primelor visări cu ochii deschişi şi acum iat-o coborînd încet pe scările de marmură ale memoriei mele, vine încet de pe veranda de la intrare, păşind într-o parte, într-o parte, sărmana bătrînă şchioapă, atingînd buza fiecărei trepte cu vîrful de cauciuc al bastonului ei negru.

(Cînd a exclamat aceste patru cuvinte ele au sunat ca un vers dactilic rostit pe nerăsuflate, cu o modulaţie iute, peltică, ca şi cum ar fi rostit „priveşte“ asemănător cu „pliveşte“, şi introducînd delicat, plăcut, acei „arlechini“ care apăreau cu o forţă triumfală, silaba „ar“, puternic accentuată, într-o izbucnire inspirată şi convingătoare, urmată de o coborîre muzicală a glasului, pe silabele „lechini“.)

Aveam optsprezece ani cînd a lovit revoluţia bolşevică – un verb puternic, anormal, recunosc, folosit aici doar de dragul ritmului narativ. Apariţia repetată a tulburărilor mele din copilărie m-a ţinut internat în Sanatoriul Imperial de la Ţarskoe pe aproape toată durata iernii şi a primăverii. În iulie 1918, am petrecut o perioadă de recuperare la castelul unui moşier polonez, o rudă îndepărtată, Mstislav Cearneţki (1890-1919?). Într-o seară de toamnă, o tînără, sărmana amantă a lui Mstislav, mi-a arătat o potecă desprinsă parcă dintr-o poveste, care şerpuia printr-o pădure mare în care unul dintre ultimii bouri fusese străpuns de suliţa celui dintîi Cearneţki, sub domnia lui Ioan al III-lea (Sobieski). Am mers pe poteca aceea cu un rucsac în spate şi – de ce n-aş recunoaşte – cu un fior de regret şi de nelinişte în inima mea tînără. Oare făceam bine dacă îmi abandonam vărul în cel mai negru ceas din neagra istorie a Rusiei? Eram pregătit să trăiesc singur pe meleaguri străine? Oare diploma pe care o primisem, după ce fusesem examinat de către o comisie specială (prezidată de tatăl lui Mstislav – un matematician venerabil şi corupt) la toate materiile predate într-un liceu de prim rang, la ale cărui cursuri nu participasem niciodată fizic, era o dovadă suficientă pentru a fi acceptat la Cambridge, fără a trece printr-un infernal examen de admitere? Am mers anevoie toată noaptea printr-un labirint de raze de lună, imaginîndu-mi mereu că aud foşnetul stîrnit de vietăţi dispărute. În cele din urmă, zorile mi-au colorat în roşu harta străveche. Eram convins că trecusem deja graniţa, cînd un soldat din Armata Roşie, cu capul gol, cu o faţă de mongol, care culegea afine de pe marginea potecii, m-a somat:

— Oare încotro – şi-şi luă cascheta de pe un buştean – te rostogoleşti (katişsea), merişorule (iablociko)? Pokazîvai-ka dokumentiki (Ia să-ţi văd actele).

M-am scotocit în buzunare, am găsit ceea ce-mi trebuia şi l-am împuşcat, exact în clipa în care se repezea la mine; a căzut pe burtă de parcă l-ar fi lovit soarele în cap în timpul unei parade, la picioarele regelui său. Nici unul dintre copacii strînşi în jurul lui nu s-a uitat la el, iar eu am rupt-o la fugă strîngînd încă în mînă revolverul mic dăruit de Dagmara. Abia după o jumătate de oră, cînd am ajuns în cele din urmă în altă zonă a pădurii, într-o republică mai mult sau mai puţin convenţională, abia atunci au încetat să-mi tremure picioarele.

După ce am hoinărit o vreme prin oraşe acum uitate, din Germania şi Olanda, am trecut în Anglia. Micul hotel Rembrandt din Londra a fost următoarea mea adresă. Cele două sau trei diamante minuscule pe care le ţineam într-un săculeţ din piele de antilopă s-au topit mai repede decît bulgăraşii de grindină. În ajunul sur al sărăciei, autorul, pe atunci un tînăr exilat de bunăvoie (transcriu dintr-un vechi jurnal), a întîlnit un neaşteptat protector în persoana contelui Starov, un mason sobru, de modă veche, care onorase cu prezenţa sa mai multe ambasade importante pe durata unei lungi perioade de raporturi internaţionale şi care, din 1913, locuia la Londra. Se exprima în limba sa maternă cu o precizie pedantă, fără a dispreţui însă şi formulările mai elocvente şi mai puţin elegante. Îi lipsea simţul umorului cu desăvîrşire. Valetul lui era un tînăr maltez (detest ceaiul, dar n-am îndrăznit să cer coniac). Se pare că Nikifor Nikodimovici, pentru a folosi numele lui de botez pe cale patronimică, ce-ţi împleticeşte limba-n gură, fusese un mare admirator al mamei mele, o femeie frumoasă şi ciudată, pe care o cunoşteam în special prin intermediul unei colecţii de expresii păstrate în memoria anonimă. O grande passion poate fi o mască acceptabilă, cu toate că nobilul devotament faţă de amintirea ei poate fi el însuşi o explicaţie valabilă pentru faptul că mi-a plătit studiile în Anglia şi că mi-a lăsat moştenire, după moartea sa, în 1927, un venit modest (lovitura de stat bolşevică îl ruinase şi pe el, ca pe toţi cei din neamul nostru). Trebuie să recunosc totuşi că mă stînjenea privirea vie a ochilor săi, în general fără viaţă, plasaţi pe un chip ofilit cu trăsături ample şi pline de demnitate, acel chip pe care scriitorii ruşi îl descriu ca fiind „bărbierit cu multă grijă“ (tşceatelno vîbritoe), fără îndoială ca să îngroape fantomele bărbilor patriarhale, în concepţia presupuşilor cititori (morţi deja de mult timp). Am făcut tot posibilul să pun această privire pătrunzătoare pe seama dorinţei lui de a descoperi la mine o oarecare asemănare cu trăsăturile femeii rafinate pe care o urcase odinioară într-o calèche şi, după ce aşteptase ca ea să se aşeze şi să-şi deschidă umbrela, i se alăturase, susţinut greoi de arcurile vehiculului; dar în acelaşi timp, nu puteam să nu mă întreb dacă bătrînul meu grandee nu era cumva stăpînit în continuare de o anume perversiune frecvent întîlnită în ceea ce se cheamă cercurile înaltei diplomaţii. N.N. şedea în fotoliul său ca într-un roman voluminos, sprijinindu-şi o mînă plinuţă pe braţul în formă de grifon, iar cu mîna cealaltă, împodobită cu un inel cu pecete, căuta pe măsuţa turcească de lîngă el o tabacheră de argint, care însă conţinea, în realitate, cîteva pastile, sau pastiluţe, pentru tuse, ca nişte mărgele verzi, liliachii şi, cred, roşii. Ar mai trebui să adaug că unele informaţii pe care le-am căpătat ulterior mi-au arătat că făcusem o greşeală detestabilă cînd îmi imaginasem că el ar fi nutrit altceva decît un interes cvasipatern faţă de mine şi faţă de un alt tînăr, fiul unei celebre curtezane din Sankt Petersburg – o femeie căreia i-ar fi plăcut mai degrabă un landou electric decît o calèche; dar am vorbit destul despre aceste mărgele comestibile.

3

Să revin la Carnavaux, la bagajele mele, la Ivor Black care le căra, făcînd o adevărată demonstraţie de trudă şi mormăind frînturi dintr-un rol neînsemnat de comedie.

Soarele îşi recăpătase supremaţia cînd am intrat în grădina despărţită de drum printr-un zid de piatră şi un şir de chiparoşi. Irişi emblematici înconjurau un mic bazin verde peste care prezida o broască de bronz. De sub un stejar noduros pornea o potecă acoperită cu pietriş care trecea apoi printre doi portocali. La un capăt al peluzei, un eucalipt îşi proiecta umbra zimţată peste pînza unui şezlong. Aici nu avem de-a face cu aroganţa celui ce-şi aminteşte absolut tot, ci cu o încercare de reconstituire, făcută cu drag, plecînd de la nişte fotografii vechi, aflate într-o cutie veche de bomboane, cu un crin desenat pe capac.

N-are rost să urcăm cele trei trepte de la intrarea din faţă, „cărînd două tone de pietroaie“, a spus Ivor Black: îşi uitase cheia acasă, sîmbăta după-amiază nu erau servitori care să răspundă la sonerie şi, după cum îmi explicase mai devreme, nu putea comunica pe nici o cale normală cu sora lui, deşi ea era cu siguranţă în casă, cel mai probabil plîngînd în dormitorul ei, aşa cum făcea de obicei cînd erau aşteptaţi oaspeţi, mai ales cei care veneau în weekend, se învîrteau de colo colo la orice oră din zi sau din noapte şi nu plecau pînă marţi. Aşa că am dat ocol casei, trecînd pe lîngă tufe de cactuşi ţepoşi care mi se agăţau de pelerina de ploaie pe care o duceam pe braţ. Deodată am auzit un sunet îngrozitor, subuman şi m-am uitat la Ivor, dar el doar mi-a zîmbit, ca o pramatie.

Era o femelă de papagal ara enormă, cu pieptul galben ca lămîia, cu pene albastru-indigo, cu obraji brăzdaţi cu alb, care croncănea din cînd în cînd, cocoţată pe leagănul ei de pe veranda din spate. Ivor îi dăduse numele Mata Hari, în parte din cauza accentului pe care îl avea, dar mai ales pentru trecutul ei politic. Răposata lui mătuşă, Lady Wimberg, pe vremea cînd o luase puţin razna, în jurul anilor 1914 sau 1915, fusese deosebit de bună cu sărmana pasăre bătrînă, despre care se spunea că a fost abandonată de un necunoscut dubios care purta monoclu şi avea o cicatrice pe faţă. Papagalul ştia să spună allô, Otto şi pa-pa, un vocabular modest care sugera provenienţa sa dintr-o familie mică şi neliniştită din vreo ţară caldă aflată departe de casă. Uneori cînd lucrez pînă tîrziu şi spionii gîndurilor nu-şi mai transmit unii altora mesaje ca într-o cursă de ştafetă, vreun cuvînt inadecvat aflat în mişcare îmi trezeşte o senzaţie de biscuit uscat ţinut de gheara mare şi leneşă a unui papagal.

Nu-mi amintesc să o fi văzut pe Iris înainte de cină (dar poate că am zărit-o stînd în faţa unei ferestre cu vitralii din dreptul scărilor, cu spatele la mine, cînd am ieşit brusc din salle d’eau părăsind incertitudinile acestei încăperi, pentru a mă îndrepta spre camera mea ascetică, situată de partea cealaltă a palierului). Ivor avusese grijă să mă informeze că sora lui era surdomută şi că era atît de timidă, încît nici măcar acum, la vîrsta de douăzeci şi unu de ani, nu reuşise să înveţe să citească cuvintele de pe buzele unui bărbat. Lucrul ăsta mi s-a părut ciudat. Crezusem mereu că respectiva infirmitate îi oferă pacientului o izolare perfect sigură într-o cochilie la fel de rezistentă şi de transparentă ca sticla incasabilă, în interiorul căreia nu putea exista nici jena, nici prefăcătoria. Fratele şi sora comunicau printr-un limbaj al semnelor pe care ei îl inventaseră în copilărie şi care trecuse prin mai multe ediţii revizuite. Cel actual consta din gesturi extrem de elaborate, în basorelieful unei pantomime care mai degrabă imita lucrurile decît le simboliza. M-am oferit, cam brutal, să contribui şi eu, în chip grotesc, cu cîte ceva, dar Ivor mi-a cerut sever să nu fac pe prostul, spunîndu-mi că ea se poate simţi jignită. Toata scena (avînd undeva în planul doi o slujnică posacă, o localnică din Cannice care zăngănea farfuriile) ţinea de o altă viaţă, de o altă carte, de o lume a jocurilor vag incestuoase pe care nu o inventasem încă în mod conştient.

Fratele şi sora erau doi tineri de statură mică, dar foarte frumos construiţi, iar asemănarea dintre ei, explicabilă prin legătura de sînge, nu putea trece neobservată, deşi Ivor era un tip şters, blond, cu pistrui, iar ea era o frumuseţe bronzată, cu păr scurt şi negru şi cu ochi de culoarea mierii. Nu-mi amintesc rochia pe care o purta la prima noastră întîlnire, ştiu doar că braţele ei subţiri erau dezgolite şi că-mi atingeau simţurile de fiecare dată cînd desena în aer o poiană cu palmieri sau o insulă invadată de meduze, în timp ce fratele ei îmi traducea imaginile în aparteuri tîmpite. După cină mi-am luat revanşa. Ivor ieşise să-mi aducă sticla de whisky. Eu şi Iris şedeam pe terasă în amurgul divin. Eu îmi aprindeam pipa, iar Iris se sprijinea de balustradă cu şoldul şi-mi arăta prin unduiri ca de sirenă – ce voiau să imite valurile – licărirea luminilor înşirate pe ţărm într-o vale dintre două dealuri de culoarea tuşului. În clipa aceea a sunat telefonul în salonul din spatele nostru şi ea s-a întors iute, dar, cu o admirabilă prezenţă de spirit, şi-a transformat gestul într-un nonşalant dans al şalului. Între timp Ivor patinase pe parchet în direcţia telefonului şi aflase ce dorea să-i spună Nina Lecerf sau vreo altă vecină. Ne aminteam cu plăcere, Iris şi cu mine, în intimitatea ce avea să vină mai tîrziu, de această scenă revelatoare, în care Ivor ne-a adus ceva de băut pentru a sărbători vindecarea ei miraculoasă, iar ea, fără să-i pese de prezenţa lui Ivor, şi-a pus mîna delicată peste mîna mea: am rămas locului strîngînd tare balustrada cu un sentiment de indignare exagerată şi n-am avut nici măcar prezenţa de spirit, biet dobitoc, să-i accept scuzele, sărutîndu-i mîna în stil continental.

4

Un simptom bine cunoscut al suferinţei mele – nu cel mai grav, dar acela de care îmi era cel mai greu să scap după fiecare revenire – intră în categoria pe care specialistul londonez Moody a denumit-o sindromul „nimbusului numeric“, fiind primul care a folosit acest termen. Cazul meu a fost relatat în ediţia completă, recent republicată, a operei sale. Împreună cu o multitudine de greşeli ridicole, cum ar fi aceea că „nimbus“ nu înseamnă nimic. „Domnul N., un nobil rus“ nu prezenta nici un „semn de degenerescenţă“. Şi nu avea 32, ci 22 de ani cînd a consultat această caraghioasă celebritate. Cel mai rău este faptul că Moody mă împachetează la un loc cu un anume domn V.S., un individ mai neînsemnat decît un post-scriptum la o ediţie prescurtată a prezentării „nimbusului“ meu, un intrus ale cărui manifestări sînt amestecate cu ale mele pe tot parcursul acelei lucrări savante. Într-adevăr, simptomul despre care vorbim nu este uşor de descris, dar eu cred că o pot face mai bine decît profesorul Moody sau decît colegul meu de suferinţă cel vulgar şi vorbăreţ.

În faza cea mai gravă lucrurile se întîmplau astfel: cam la vreo două ore după ce adormeam (în general, mult după miezul nopţii şi cu modesta contribuţie a unui păhărel de Old Mead sau de Chartreuse), mă trezeam (sau, mai bine zis, mă dezmeticeam) într-o stare de nebunie temporară. Durerea atroce din creierul meu era declanşată de o rază aproape imperceptibilă de lumină, căci, oricît de mult m-aş fi străduit, după eforturile bine intenţionate ale unei slujnice, să cîştig lupta cu transperantele şi semitransperantele, totdeauna rămînea o fantă blestemată, un atom sau un firicel de lumină artificială din stradă sau de lumină naturală de la lună, care să declanşeze alarma ce semnala prezenţa unui pericol imposibil de definit, cînd îmi ridicam gîfîind capul de pe pernă şi mă săltam din valurile unui vis ce ameninţa să mă sufoce. Pe marginile fantei abia vizibile se mişcau puncte ceva mai luminoase, la intervale ce aveau o semnificaţie îngrozitoare. Punctele acelea corespundeau, probabil, bătăilor rapide ale inimii mele sau erau conectate optic cu clipirea umedă a pleoapelor mele, dar partea raţională din toată povestea asta este total nesemnificativă; partea cu adevărat înspăimîntătoare era aceea că îmi dădeam seama, cuprins de panică şi de neputinţă, că evenimentul fusese complet neprevăzut, şi totuşi inevitabil, şi că era reprezentarea unei probleme fatidice care trebuia rezolvată, ca să nu pier, şi care chiar s-ar fi putut rezolva acum, dacă m-aş fi gîndit la ea mai din timp sau dacă nu aş fi fost atît de somnoros şi de greu de cap tocmai în acel moment de o importanţă majoră. Problema în sine era una de ordin matematic: trebuia măsurat raportul dintre punctele luminoase sau, în cazul meu, măcar intuit, întrucît starea mea de somnolenţă mă făcea incapabil să le număr aşa cum trebuie şi cu atît mai puţin capabil să îmi şi amintesc care ar trebui să fie numărul lipsit de riscuri. Greşeala era imediat urmată de o pedeapsă: decapitarea mea de către un uriaş sau poate chiar mai rău; dacă aş fi intuit numărul corect, pe de altă parte, asta mi-ar fi permis să evadez într-un teritoriu de basm situat chiar sub golul prin care trebuia să mă lupt să trec în spinoasa ghicitoare, un teritoriu ce semăna prin caracterul său idilic, deşi abstract, cu acele peisaje minuscule gravate în viniete simbolice – un pîrîu, un bosquet – lîngă o literă mare de o formă fantastică şi fioroasă, un V gotic la început de capitol, în cărţile de odinioară, tipărite pentru copii speriaţi. Dar de unde era să ştiu eu, stăpînit de spaimă şi de somnolenţă, că asta era soluţia simplă, că vîltoarea, vreascul, visul Veşniciei, toate încep cu aceeaşi literă ca şi Viaţa?

Desigur, erau şi nopţi în care îmi reveneam imediat şi, după ce aranjam draperia, adormeam din nou. Dar în altele, în momente critice, cînd eram departe de a mă simţi bine şi trăiam experienţa acelui nimbus aristocratic, aveam nevoie de cîteva ceasuri pentru a alunga spasmul optic pe care nici măcar lumina zilei nu reuşea să-l stingă. Prima noapte pe care o petrec într-un loc nou este invariabil oribilă şi este urmată de o zi deprimantă. Eram chinuit de dureri, iritat, sîcîit, nebărbierit şi am refuzat să merg împreună cu cei doi fraţi Black la o petrecere pe malul mării la care fusesem invitat, sau cel puţin aşa mi se spusese. De fapt, aceste prime zile petrecute la Vila Iris sînt atît de neclar relatate în jurnalul meu şi atît de înceţoşate în memoria mea, încît nu sînt sigur dacă nu cumva Iris şi Ivor n-au fost plecaţi pînă spre mijlocul săptămînii. Îmi amintesc totuşi că ei au avut amabilitatea de a-mi fixa o întîlnire cu un doctor din Cannice. Aceasta mi-a părut a fi o excelentă ocazie de a compara incompetenţa luminatului meu îndrumător din Londra cu aceea a specialistului local.

Aveam programare la profesorul Junker, un personaj dublu, alcătuit din soţ şi soţie. Lucrau în echipă de treizeci de ani şi, în fiecare dimineaţă, într-un colţ izolat şi, în consecinţă, cam murdar, al plajei, se analizau unul pe altul. Pacienţii lor considerau că cei doi erau deosebit de vioi mai ales lunea, dar eu nu eram deloc aşa, căci mă îmbătasem rău de tot oprindu-mă pe la vreo două cîrciumi, înainte de a ajunge în cartierul mizerabil unde locuiau soţii Junker şi alţi doctori, după cîte aflasem. Intrarea din faţă arăta destul de bine, fiind plasată în mijlocul florilor şi fructelor din piaţă, dar să mai aşteptăm un pic pînă aflăm şi ce e în spate. M-a primit soţia, o persoană în vîrstă, mică şi îndesată, îmbrăcată în pantaloni, ceea ce, în 1922, era un act de curaj. Întrevederea a continuat sub fereastra unui WC (unde a trebuit să umplu un flacon destul de mare pentru nevoile unui doctor, dar nu şi pentru ale mele) cu spectacolul pe care-l dădea briza mării la înălţime, deasupra unei străzi suficient de înguste pentru ca trei perechi de izmene lungi să o traverseze dintr-o parte în alta, pe o sîrmă, în tot atîţia paşi sau salturi. Mi-am exprimat părerea despre toate astea şi despre o fereastră cu vitralii din cabinetul de consultaţii, fereastră pe care apărea o doamnă în mov, aidoma la înfăţişare cu cea pe care o văzusem pe scările de la Vila Iris. Doamna Junker m-a întrebat dacă îmi plac băieţii sau fetele şi i-am răspuns, privind precaut în jur, că nu ştiu ce are ea de oferit. Ea nu a rîs. Consultaţia nu a fost un succes. Înainte de a-mi pune un diagnostic privitor la durerea de la falcă, mi-a recomandat să consult un dentist, cînd voi fi treaz. Era unul chiar peste drum, mi-a spus ea. Ştiu că i-a telefonat şi mi-a făcut o programare, dar nu-mi amintesc dacă m-am dus în aceeaşi după-amiază sau a doua zi. Dentistul se numea Molnar, cu litera n plasată ca un grăunte înfipt într-o carie; m-am folosit de acest personaj după patruzeci de ani în Un regat la malul mării.

O tînără, pe care am luat-o drept asistenta dentistului (poziţie pentru care ţinuta pe care o purta era inadecvată, fiind mult prea clar o ţinută de vacanţă) şi care şedea picior peste picior şi vorbea la telefon în hol, m-a îndrumat printr-un gest al mîinii în care ţinea ţigara, fără a-şi întrerupe conversaţia, spre o uşă. M-am trezit într-o cameră obişnuită şi liniştită. Locurile cele mai bune erau deja ocupate. Un tablou în ulei, mare, banal, agăţat deasupra unui raft împovărat de cărţi, înfăţişa un rîu de munte peste care căzuse un copac. De pe raft, cîteva reviste migraseră deja, în ora de consultaţie anterioară, spre o masă ovală care îşi susţinea propriul set modest de obiecte, cum ar fi o vază de flori goală şi un casse-tête de mărimea unui ceas de mînă. Acesta era un minuscul labirint circular, avînd în interior cinci biluţe argintii ce trebuiau convinse, prin mişcări dibace, să pătrundă în mijlocul spiralei. Pentru copiii care aşteptau să le vină rîndul.

Nu aştepta nici un copil. Fotoliul din colţ conţinea un bărbat gras care avea pe genunchi un buchet de garoafe. Două doamne în vîrstă şedeau pe o canapea cafenie – nu se cunoşteau, dacă ţinem cont de distanţa politicoasă dintre ele. Mult mai departe de ele, pe un taburet tapiţat, şedea un tînăr cu înfăţişare de om educat, poate un scriitor, ţinînd în mînă un carneţel în care nota nişte elemente disparate, poate descrierea obiectelor asupra cărora stăruiau ochii lui atunci cînd nu nota: tavanul, tapetul, tabloul, ceafa păroasă a unui bărbat care stătea în picioare la fereastră, cu mîinile împreunate la spate, privind fără ţintă dincolo de izmenele care fluturau în vînt, dincolo de fereastra mov a toaletei soţilor Junker, dincolo de acoperişuri şi de dealuri, către un lanţ de munţi unde, m-am gîndit fără să vreau, ar mai putea creşte pinii obosiţi ce mărgineau pîrîul din tablou.

Peste puţin timp, uşa din capătul sălii s-a deschis iute, scoţînd un sunet ca un hohot de rîs, şi a apărut dentistul, un bărbat cu faţa roşie, îmbrăcat solemn într-un costum cenuşiu care-i venea prost, purtînd papion şi avînd o brasardă neagră elegantă. Au urmat strîngeri de mînă şi felicitări. Am dat să spun cîteva cuvinte, ca să-i amintesc de programarea făcută, dar o doamnă în vîrstă, plină de demnitate, în care am recunoscut-o pe Madame Junker, m-a întrerupt spunînd că este vina ei. Între timp, Miranda, fiica familiei, pe care o văzusem cu un minut în urmă, a inserat tulpinile lungi, pălite, ale garoafelor aduse de unchiul ei, într-o vază zveltă aflată pe masa care era acum, în chip miraculos, acoperită cu faţă de masă. În mijlocul unui val de aplauze, o slujnică a pus pe masă un tort măreţ de culoarea apusului trandafiriu, împodobit cu numărul „50“ scris cu cremă caligrafică.

— Ce gest încîntător! a exclamat bărbatul văduv.

S-a servit ceai şi cei de faţă s-au adunat în grupuri, unii şezînd, alţii în picioare, toţi cu pahare în mînă. Iris m-a avertizat în şoaptă, pe un ton cald, că este ceai de măr cu mirodenii, nu coniac, aşa că, făcînd un gest cu mîinile ridicate, m-am ferit de tava pe care mi-o oferea logodnicul Mirandei, persoana pe care o surprinsesem în timp ce îşi ocupa un minut liber studiind anumite detalii ale zestrei.

— Nu ne aşteptam să apari totuşi, spuse Iris, dînd în vileag secretul, căci aceasta nu putea fi acea partie de plaisir la care fusesem invitat („Au o căsuţă adorabilă la munte“).

Nu, cred că o mare parte din impresiile confuze pe care le-am enumerat aici în legătură cu doctorii şi dentiştii ar trebui incluse în categoria experienţelor onirice în timpul unei sieste în stare de ebrietate. Lucru confirmat cu acte. Uitîndu-mă prin cele mai vechi notiţe făcute pe carneţele de buzunar, în care numerele de telefon şi numele se luptau să-şi facă loc printre relatările unor evenimente adevărate şi mai mult sau mai puţin imaginare, constat că visele şi alte forme de „realitate“ distorsionată sînt trecute cu un scris aparte, înclinat spre stînga – cel puţin aşa stau lucrurile cu însemnările cele mai vechi, înainte de a renunţa la folosirea acestui mod de a face distincţie între ele. Un mare volum de materiale aparţinînd perioadei pre-Cambridge conţine acest tip de scriitură (dar ostaşul chiar s-a prăbuşit în drumul său spre regele fugar).

5

Ştiu că am fost poreclit „bufniţa posacă“, dar chiar nu-mi fac plăcere deloc glumele răutăcioase şi m-am plictisit de moarte (după spusele lui Ivor, „Numai oamenii lipsiţi de simţul umorului folosesc expresia asta“) de şirul lung de insulte glumeţe şi jocuri vulgare de cuvinte („Un tîmpit beat e mai amuzant decît un tîmpit bleg“ – tot de la Ivor). Era totuşi un băiat de treabă şi nu doar din dorinţa de a scăpa de glumele lui mă bucuram că lipsea cu regularitate în zilele de lucru. Era angajat la o agenţie de turism condusă de fostul homme d’affaires al mătuşii Betty, un individ cît se poate de excentric, care-i promisese lui Ivor, dacă îşi dovedea destoinicia, un automobil sport.

Nu peste mult timp, atît starea mea de sănătate, cît şi scrisul s-au ameliorat şi am început să gust viaţa din sud. Eu şi Iris petreceam ore în şir lenevind în grădină (ea îmbrăcată într-un costum de baie negru, eu în cămaşă groasă şi sacou), ceea ce la început mi s-a părut preferabil – înainte de a mă lăsa inevitabil sedus de baia în mare – mersului à la plage în pielea goală. Am tradus pentru ea mai multe poezii scurte de Puşkin şi Lermontov, parafrazînd şi lustruindu-le forma pe ici, pe colo, pentru a le intensifica efectul. I-am povestit, cu toate amănuntele dramatice, cum am evadat din ţara mea. I-am vorbit despre marile evadări din trecut. Mă asculta precum Desdemona.

— Mi-ar plăcea să învăţ ruseşte, mi-a spus ea cu acea notă de melancolie care însoţeşte o asemenea mărturisire. De fapt, mătuşa mea s-a născut la Kiev şi la vîrsta de şaptezeci şi cinci de ani încă îşi mai amintea cîteva cuvinte ruseşti şi româneşti, dar eu sînt o catastrofă în privinţa limbilor străine. Cum spui „eucalipt“ în limba ta?

— Evkalipt.

— Ah, ăsta ar fi un nume foarte potrivit pentru un personaj dintr-o nuvelă. „F. Clipton“. Wells are un personaj numit „Dom’ Plătică“ care pare să fi fost derivat de la „Doi platani“. Îmi place grozav Wells. Ţie nu?

I-am răspuns că îl consider cel mai mare creator de poveşti de dragoste şi un adevărat magician al zilelor noastre, dar că nu pot fi de acord cu ideile lui în materie de sociologie.

Nici ea nu putea. Dar oare ţineam eu minte ce a spus Stephen în Un prieten devotat cînd a ieşit din cameră – camera neutră – unde i se dăduse voie să-şi vadă iubita pentru ultima oară?

— Da, asta ştiu. Mobila de acolo era acoperită cu huse şi el a spus: „Asta e din cauza muştelor“.

— Exact! Nu-i aşa că sună grozav?! Să rosteşti ceva la repezeală, numai ca să nu dai în plîns. Asta te duce cu gîndul la o muscă pictată de un mare maestru pe mîna cuiva care-i pozează pentru a arăta că omul acela a murit între timp.

I-am spus că îmi place întotdeauna mai mult sensul literal al unei descrieri decît simbolul din spatele ei. Ea m-a aprobat dînd din cap, dusă pe gînduri, dar nu părea prea convinsă.

Dar ce poet modern preferam? Ce părere aveam despre Housman?

Îl văzusem de vreo cîteva ori de la distanţă şi o dată de aproape. Eram la biblioteca de la Trinity College. El stătea în picioare cu o carte deschisă în mînă, dar cu ochii aţintiţi în tavan, de parcă încerca să-şi amintească ceva – poate felul în care un alt autor tradusese versul acela.

Ea spuse că ar fi fost „teribil de emoţionată“. Rosti aceste cuvinte iute, împingîndu-şi puţin înainte feţişoara sinceră, înfiorată de emoţie, cu bretonul ei lucios cu tot.

— Ar fi cazul să fii emoţionată acum! În definitiv, eu sînt aici, sîntem în vara lui 1922, sîntem în casa fratelui tău…

— Nu e a lui, zise ea, evitînd subiectul (şi în clipa în care a făcut această cotitură în conversaţie am avut senzaţia că timpul face un fald, se suprapune, ca şi cum scena se mai petrecuse cîndva sau urma să se petreacă din nou). Este casa mea, mătuşa Betty mi-a lăsat-o mie, împreună cu o sumă de bani, dar Ivor e aşa de mîndru sau aşa de prost, că nu mă lasă să-i plătesc datoriile uriaşe.

Umbra mustrărilor mele era mai mult decît o umbră. Chiar şi la vremea aceea, cînd aveam doar douăzeci şi ceva de ani, credeam cu tărie că, pe la mijlocul secolului, voi fi un scriitor celebru şi liber, voi trăi într-o Rusie liberă şi respectată de toată lumea, pe cheiul englezesc al Nevei sau pe una dintre superbele mele moşii de la ţară, scriind proză şi poezie în limba de o plasticitate fără margini a strămoşilor mei: printre ei se numărau o mătuşă bătrînă din neamul lui Tolstoi şi doi dintre cei mai buni prieteni ai lui Puşkin. Presentimentul celebrităţii era la fel de ameţitor ca şi vinul vechi al nostalgiei. Era ceva ce semăna cu depănarea amintirilor, dar derulate în sens invers, cu un stejar falnic reflectat în apele lacului atît de limpezi, încît ramurile copacului păreau rădăcini aureolate. Purtam sentimentul viitoarei celebrităţi în degetele mele de la mîini şi de la picioare, în firele de păr din cap, aşa cum alţii percep vibraţia iscată de o furtună cu descărcări electrice, sau frumuseţea ce se stinge din vocea profundă a unui cîntăreţ înainte de vuietul tunetului, sau un vers din Regele Lear. De ce mi se aburesc ochelarii din pricina lacrimilor cînd invoc fantasma faimei care mă tenta şi mă tortura atunci, cu cinci decenii în urmă? Imaginea aceea era inocentă, era autentică, diferenţa dintre ea şi ceea ce avea să fie îmi frînge inima precum durerea despărţirii.

Nici o urmă de ambiţie, nici o urmă de mărire nu păta viitorul acela imaginar. Preşedintele Academiei Ruse înaintează către mine pe fundalul unei muzici lente, purtînd în mîini, pe o pernuţă, o cunună – dar e nevoit să bată în retragere bombănind cînd îl refuz printr-un gest al capului, acum acoperit de păr cărunt. Mă vedeam corectînd şpaltul unui roman nou care avea să schimbe cursul stilului literar în limba rusă în mod firesc – firesc în accepţiunea mea (fără nici o urmă de egoism, de îngîmfare, de mirare din partea mea) – şi făcînd atîtea modificări pe marginea textului, acolo unde inspiraţia îşi găseşte terenul cel mai propice… atît de propice, încît totul trebuie în final reformulat. Cînd cartea va vedea în sfîrşit lumina tiparului, iar eu voi fi îmbătrînit în tihnă, poate îmi voi oferi bucuria unei petreceri, înconjurat de prieteni servili, sub bolta verde de pe moşia mea preferată de la Marevo (acolo unde, pentru prima oară, „am privit arlechinii“), în parcul străbătut de aleea cu fîntîni de unde se deschidea priveliştea luminoasă a unei frînturi virgine din stepa Volgăi. Neapărat aşa trebuia să se întîmple.

Din patul meu rece de la Cambridge, treceam în revistă o întreagă epocă a literaturii ruse noi. Aşteptam cu nerăbdare intervenţiile pline de prospeţime ale criticilor ostili care, într-o manieră cutremurătoare, mă vor mustra în revistele literare din Sankt Petersburg pentru indiferenţa mea patologică faţă de politică, faţă de idei măreţe în minţi înguste şi faţă de probleme vitale, cum ar fi aceea a suprapopulării centrelor urbane. Nu mai puţin amuzant mi se părea să îmi imaginez cohorta de şarlatani şi imbecili cum pîngăresc statuia zîmbitoare din marmură şi, măcinaţi de invidie, înnebuniţi de propria lor mediocritate, gonesc tropăind din picioare spre sfîrşitul destinat oricărui şobolan, pentru ca apoi să se repeadă imediat spre celălalt capăt al scenei, după ce rataseră şansa de a înţelege nu doar sensul cărţii mele, ci şi sfîrşitul rezervat rozătoarelor care-i aştepta la Gadara.

Poeziile pe care am început să le scriu după ce am cunoscut-o pe Iris aveau menirea de a reda trăsăturile ei fizice unice – cum i se încreţea fruntea cînd ridica dintr-o sprînceană, în aşteptarea momentului în care voi pricepe poanta unei glume spuse de ea, sau cum îi apăreau pe frunte nişte riduri diferite, cînd se apleca încruntîndu-se asupra unei cărţi de la editura Tauchnitz, în timp ce căuta un anume pasaj pe care intenţiona să mi-l arate. Dar mijloacele mele erau încă prea sărace şi imature; nu reuşeam să redau acel detaliu divin, iar ochii ei, părul ei luau, din neputinţă, o formă generalizată în strofele mele care erau, altminteri, frumos construite.

Nici una dintre acele poezii descriptive şi, ca să fiu sincer, nu prea originale, nu era destul de reuşită (mai ales dacă era transpusă într-o engleză simplistă, fără rimă şi fără adaptare) pentru a i-o citi lui Iris; şi, pe lîngă toate astea, o stranie sfială – pe care nu o mai trăisem altă dată cînd îi făcusem curte unei fete, în etapa scurtă, premergătoare tinereţii mele trupeşti – mă împiedica să-i înfăţişez lui Iris farmecele ei descrise sub forma unei liste banale. Totuşi, în noaptea de 20 iulie am compus o poezie scurtă ceva mai oblică, mai metafizică, pe care m-am hotărît să i-o arăt la micul dejun, într-o traducere literală pentru care mi-a trebuit mai mult timp decît pentru scrierea poeziei originale. Titlul sub care a apărut într-un cotidian émigré din Paris (pe 8 octombrie 1922, după ce le trimisesem celor de acolo mai multe notificări pentru a le aduce aminte şi una pentru a le cere materialul înapoi) a fost, şi încă este, în diferite antologii şi colecţii în care a fost inclusă în următorii cincizeci de ani, „Vliublionnost“, un titlu care adună cu o superbă concizie ceea ce în engleză trebuie exprimat în trei cuvinte.

Mî zabîvaem cito vliublionnost

Ne prosto povorot liţa,

A pod kupavami bezdonnost,

Nocinaia panika plovţa.

Pokuda snitsea, snis, vliublionnost,

Nocinaia probujdeniem ne muci,

I lucişe nedogovorionnost

Cem eta şcel i etot luci.

Napominaiu cito vliublionnost

Ne iav, cito metinî ne te,

Cito mojet, bît potustoronnost

Priotvorilas v temnote.

— Splendid! a exclamat Iris. Sună ca o incantaţie. Ce înseamnă?

— O am aici, pe dosul foii. Vine cam aşa: Uităm… sau tindem să uităm… că îndrăgostirea (vliublionnost) nu are legătură cu trăsăturile chipului iubitei, ci este hăul fără fund ce se deschide sub florile de nufăr, spaima ce cuprinde noaptea un înotător (aici tetrametrul iambic, întîmplător, a putut fi redat – ultimul vers din prima strofă, nocinaia panika plovţa). Strofa următoare: atîta timp cît visarea curge lin – aşa cu ai spune despre paşii cuiva că sînt lini – ne apari mereu în vis, vliublionnost, dar nu ne trezi, căci ar fi un chin, şi nu ne dezvălui prea mult; sfiala ocroteşte mai bine decît fîşia de lumină sau raza de lună. Şi acum vine ultima strofă din acest poem filozofic de dragoste.

— Din ce?

— Din poemul filozofic de dragoste. Napominaiu, nu uita că vliublionnost nu ţine de realitatea concret palpabilă, că semnele nu sînt aceleaşi (un plafon brăzdat de raze de lună, polosatîi ot lunî potolok, de exemplu, nu este acelaşi lucru cu plafonul perceput în realitate, la lumina zilei) şi că, poate, în întuneric, uşa spre viaţa de dincolo este întredeschisă. Voilà.

— Sînt sigură, comentă Iris, că iubita ta se distrează de minune în compania ta. Ah, iată-l şi pe cel ce trudeşte pentru hrana noastră zilnică. Bonjour, Ives. Mă tem că s-a terminat pîinea prăjită. Credeam că ai plecat de mult.

Îşi puse o clipă mîna pe obrazul ceainicului. Toate astea au ajuns în Ardis, toate au ajuns în Ardis, sărmana mea iubită moartă.

6

După cincizeci de veri – sau zece mii de ore – de stat la soare în diferite ţări, pe plaje şi punţi, pe scînduri şi stînci, pe bănci şi balcoane, pe terase, pajişti şi parapete, poate nu mi-aş fi amintit toate amănuntele noviciatului meu în arta detaliului senzorial, dacă n-ar fi fost aceste notiţe vechi care aduc atîta alinare memorialistului pedant din mine pe parcursul relatării tuturor acestor aspecte despre bolile mele, căsătoriile mele şi viaţa mea literară. Cantităţi uriaşe de cremă de la firma Shaker mi-au fost întinse pe spinare de către Iris, aşezată în genunchi şi ciripind întruna, în timp ce stăteam întins pe burtă pe un prosop aspru, pe plage, sub soarele arzător. Capul mi se sprijinea pe braţe şi în spatele pleoapelor închise defilau forme fantomatice roşietice: „Prin proza băşicilor de pe pielea arsă străbătea poezia mîinilor ei…“ – asta apărea în carneţelul meu de buzunar, dar pot ameliora preţiozitatea din anii tinereţii. Prin mîncărimea care-mi înfiora pielea – sporind pînă la ridicol senzaţia rafinată de plăcere – trecerea mîinii ei peste omoplaţi şi coloana mea vertebrală semăna prea mult cu o mîngîiere intenţionată pentru a nu mă face să cred că era, de fapt, o imitare intenţionată a gestului, şi nu-mi puteam controla o reacţie ascunsă cînd acele degete delicate coborau, într-un dans final gratuit, exact pînă la coccisul meu, pentru ca apoi să-şi ia zborul.

— Gata! exclama Iris, pe acelaşi ton pe care-l folosea, la sfîrşitul unui tratament ceva mai special, una dintre iubitele mele de la Cambridge, Violet McD., o virgină cu multă experienţă şi compasiune.

Ea, Iris, avusese mai mulţi iubiţi şi, cînd am deschis ochii şi m-am întors spre ea, şi am văzut-o pe ea, odată cu diamantele dansînd în verdele albăstrui al fiecărui val ce înainta, ce se rostogolea, odată cu pietricelele negre, ude, lucioase de pe mal, printre care spuma moartă aştepta spuma vie – ah, uite-l că vine, valul cu coama înspumată, cu paşi mărunţi ca poneii de la circ – mi-am dat seama, cînd am privit-o pe fundalul acela, cîtă adoraţie, cîţi admiratori contribuiseră la modelarea, la şlefuirea lui Iris a mea, cu tenul ei impecabil, cu linia fără şovăire a pomeţilor ei înalţi, cu eleganţa gropiţelor din obraji, l’accroche-cœur al unei scurte aventuri.

— Apropo, zise Iris schimbîndu-şi poziţia, lăsîndu-se într-un cot, pe o parte, cu picioarele strînse, apropo, nu mi-am cerut scuze pentru comentariul neinspirat cu privire la poezia ta. Am recitit „Valea bleu anostă“ (vliublionnost) de o sută de ori, atît în engleză, pentru conţinut, cît şi în rusă, pentru muzică. Cred că e un poem dumnezeiesc de frumos. Mă ierţi?

Mi-am ţuguiat buzele pentru a săruta genunchiul bronzat, sidefiu, aflat aproape de mine, dar palma ei pe fruntea mea le-a oprit înaintarea, printr-un gest asemănător celui prin care iei temperatura unui copil.

— Sîntem urmăriţi, a spus ea, de o mulţime de ochi ce par că se uită oriunde, numai la noi nu. Cele două profesoare englezoaice drăguţe din dreapta mea – cam la vreo douăzeci de paşi – mi-au spus deja că semeni într-un mod a-houri-sang cu fotografia lui Rupert Brooke, cea în care i se vede gîtul dezgolit… ele vorbesc puţin franţuzeşte. Dacă mai încerci vreodată să mă săruţi sau să-mi săruţi piciorul, o să te invit să pleci. Am suferit destul în viaţa mea.

A urmat o pauză. Reflexele sidefii veneau de la atomii de cuarţ. Cînd o fată începe să se exprime ca în romanele proaste, ai nevoie doar de un pic de răbdare.

Trimisesem poezia la ziarul émigré? Nu încă; mai întîi trebuia expediată salba de sonete. Cele două persoane din stînga mea (am vorbit mai încet) erau expatriaţi ca şi mine, judecînd după anumite semne.

— Da, răspunse Iris, pur şi simplu s-au ridicat, gata să ia poziţia de drepţi, cînd ai început să reciţi chestia aia din Puşkin, despre valurile care se întindeau pline de iubire la picioarele ei. Ce alte semne mai vezi?

— El şi-a mîngîiat barba în timp ce privea spre orizont, iar ea a fumat o ţigară cu un portţigaret din carton.

Mai era şi o fetiţă de vreo zece ani care ţinea o minge mare, galbenă, în braţele goale. Nu purta, se pare, decît un fel de ham cu franjuri şi o fustiţă plisată care lăsa să i se vadă coapsele delicate. Era ceea ce într-o epocă ulterioară amatorii aveau să numească „o nimfetă“. Cînd mi-a surprins privirea, mi-a trimis, peste globul nostru însorit, un zîmbet dulce, îmbietor, de sub bretonul arămiu.

— Cînd aveam unsprezece sau doisprezece ani, a spus Iris, eram şi eu la fel de drăguţă ca franţuzoaica aia orfană. Femeia în negru, care stă pe un prosop Cannice-Matin şi împleteşte, este bunica ei. Mă lăsam mîngîiată de bărbaţi care miroseau urît. Mă prindeam în jocuri indecente cu Ivor… ah, nu era nimic neobişnuit şi, oricum, el preferă acum bărbaţii femeilor… sau cel puţin aşa spune.

A vorbit puţin despre părinţii ei care, printr-o fascinantă coincidenţă, muriseră amîndoi în aceeaşi zi, mama la 7 dimineaţa, în New York, tatăl la prînz, în Londra, cu doi ani în urmă. Se despărţiseră curînd după terminarea războiului. Ea era americancă şi era îngrozitoare. Tatăl era vicepreşedintele companiei de ciment Samuels atunci cînd a murit. Provenea dintr-o familie respectabilă şi avea „relaţii în lumea bună“. Am întrebat-o din ce motiv Ivor îi purta pică „societăţii“ şi invers? Ea mi-a dat un răspuns evaziv, zicînd că el nu-i putea suferi pe cei din categoria „vînătorilor de vulpi“ şi a „amatorilor de iahting“. I-am răspuns la rîndul meu că astea nu erau decît nişte clişee oribile folosite doar de filistini. În cercul meu, în lumea mea, în Rusia opulentă a copilăriei mele ne situam deasupra oricărui concept de „clasă“ în aşa măsură, încît nu puteam decît să rîdem sau să căscăm de plictiseală cînd citeam despre „baronii din Japonia“ sau „patricienii din New England“. Totuşi, în mod destul de straniu, Ivor înceta să mai facă pe clovnul şi devenea un tip normal şi serios cînd aborda subiectul său preferat, vechi, tocit şi obosit, şi începea să înjure engleza „nobilimii“ – şi mai cu seamă pronunţia celor din această categorie. I-am criticat atitudinea spunînd că este o limbă net superioară francezei vorbite de cel mai educat parizian şi chiar rusei vorbite în Sankt Petersburg; era ca un nechezat cu o modulaţie plăcută pe care atît Ivor, cît şi Iris îl imitau cu succes, deşi categoric fără intenţie, în dialogul lor zilnic, atunci cînd nu îi ironizau la nesfîrşit pe străinii inofensivi pentru engleza lor învechită şi pompoasă. Apropo, de ce naţionalitate era bătrînul bronzat, cu pieptul acoperit de păr cărunt, care ieşea acum din apă, la un pas în urma cîinelui său ud şi murdar… figura lui îmi părea cunoscută.

Iris mi-a spus că este Kanner, marele pianist colecţionar de fluturi, al cărui nume este prezent pe toate afişele din spaţiile publicitare. Ea intenţiona să-şi ia bilete la două dintre concertele lui; şi acolo, chiar în locul în care cîinele lui se scutura acum de apă, familia P. (un nume vechi şi distins) făcuse plajă în luna iunie, cînd locul era practic pustiu, şi îl respinsese pe Ivor, cu toate că el îl cunoştea pe tînărul L.P. de la Trinity. Acum se mutaseră mai încolo. Într-o zonă mai selectă. Vezi punctul ăla portocaliu? Aia este vila lor. Mai jos de Palatul Mirana. N-am spus nimic, dar şi eu îl cunoşteam pe tînărul P. şi nu-mi plăcea deloc.

Aceeaşi zi. L-am întîlnit întîmplător în toaleta bărbaţilor de la Mirana. M-a întîmpinat cu multă bucurie. Mi-ar plăcea să fac cunoştinţă cu sora lui? Ce zi e mîine? Sîmbătă. A propus să facă mîine după-amiază o plimbare pînă la hotelul Victoria. Golfuleţul acela din dreapta ta. Eu stau aici la nişte prieteni. Îl cunoşti, desigur, pe Ivor Black. Tînărul P. s-a prezentat, aşa cum promisese, cu sora lui, o fată drăguţă cu picioare lungi. Ivor – îngrozitor de necioplit. Hai, Iris, să plecăm, ai uitat că ne ducem să luăm ceaiul cu Rapallovici şi Chicherini? Chestii de felul ăsta. Duşmănii tîmpite. Lidia P. a rîs în hohote.

Cînd am descoperit efectele cremei miraculoase, după ce mă făcusem deja ca un rac fiert, am trecut de la varianta conservatoare caleçon de bain la una ceva mai scurtă (încă nepermisă în paradisurile supuse unor reguli mai severe). Schimbarea făcută cu întîrziere a avut drept rezultat o stranie stratificare a bronzului pe pielea mea. Ţin minte că m-am furişat în camera lui Iris pentru a mă privi într-o oglindă mare – singura din casă în care mă puteam vedea din cap pînă în picioare – într-o dimineaţă în care ea plecase la un salon de înfrumuseţare, unde am telefonat pentru a mă convinge că este într-adevăr acolo şi nu în braţele vreunui iubit. În afară de un tînăr provensal care lustruia balustradele, nu mai era nimeni în casă, ceea ce mi-a permis să mă las în voia uneia dintre cele mai vechi şi mai neobrăzate dintre plăcerile mele: aceea de a mă plimba gol puşcă prin toată casa aceea necunoscută.

Portretul în mărime naturală nu m-a încîntat prea tare sau, mai bine zis, avea o notă de frivolitate care se potrivea oglinzilor sau tablourilor medievale cu sălbăticiuni exotice. Faţa mea era maronie, bustul şi braţele precum caramelul, la ecuator o centură carmin mărginea zona caramel, după care venea un triunghi cu vîrful orientat spre sud, tivit cu o nuanţă de carmin pe ambele laturi, iar picioarele mele (datorită faptului că umblasem toată ziua îmbrăcat în şort) aveau aceeaşi culoare maronie ca şi faţa. Apical, albul abdomenului prezenta o repoussé oribilă, de o urîţenie pe care n-o mai remarcasem pînă atunci, o adevărată grădină zoologică portabilă specifică bărbatului, o îngrămădire de atribute simetrice tipice animalelor: o trompă de elefant, doi arici de mare gemeni, un pui de gorilă agăţat de abdomenul meu, cu spatele la public.

Un spasm de avertizare mi-a străbătut sistemul nervos. Demonii suferinţei mele incurabile, „conştienţa biciuită“, mi-au alungat arlechinii. Am căutat ceva care să-mi distragă atenţia printre nimicurile din dormitorul cu miros de lavandă al iubitei mele: un ursuleţ violet, un roman franţuzesc mai bizar (Du côté de chez Swann) pe care eu i-l adusesem, un teanc de lenjerie proaspăt spălată într-un coşuleţ pentru copii, o ramă fantezistă care încadra o poză colorată peste care era scris oblic „Lady Cresida şi a dumitale dulce Nell, Cambridge 1919“; cea dintîi am crezut la început că este chiar Iris, cu perucă şi machiată strident; după ce m-am uitat mai atent, am constatat că este Ivor în rolul unei tinere extrem de enervante care intra şi ieşea întruna din farsa neinspirată a lui Shakespeare. Pe de altă parte, însă, cromodiascopul Mnemosinei poate deveni plictisitor.

În timp ce în sala de muzică băiatul se ocupa acum cu ştersul prafului, scoţînd sunete cacofonice la claviatura pianului Bechstein, mi-am reluat, cu ceva mai puţin interes, peregrinarea în pielea goală. Băiatul a rostit un cuvînt care părea a fi „Hora?“ şi i-am sugerat, răsucindu-mi încheietura mîinii dintr-o parte în alta, fantoma unui ceas de mînă cu brăţară. El mi-a interpretat complet greşit gestul, s-a întors şi a plecat dînd din capul lui tîmpit. Era dimineaţa erorilor şi a eşecurilor.

M-am îndreptat spre cămară în căutare de nişte vin, un pahar sau două de vin fiind cel mai bun mic dejun în momente de depresie. Pe culoar am călcat pe un ciob de veselă (auziserăm cu o seară în urmă că s-a spart ceva) şi am dansat într-un picior, înjurînd şi încercînd să examinez şuvoiul imaginar ce ţîşnise din mijlocul tălpii mele albe.

Sticla de rouge pe care mi-o imaginasem se afla într-adevăr acolo, dar n-am reuşit să găsesc un tirbuşon în nici unul dintre sertare. Printre zgomote se auzea papagalul care emitea nişte semnale triste şi agresive. Poştaşul venise şi plecase deja. Redactorul de la The New Aurora (Novaia zarea) îşi exprima teama (ce laşi mai sînt şi redactorii ăştia) că „modesta sa aventură émigrée“ nu putea (nacinanie) etc. – un „etc.“ cocoloşit care a zburat în găleata de gunoi. Fără vin, plin de furie şi cu ziarul Times al lui Ivor sub braţ, am pornit-o în sus, pe scara din spate, spre camera mea. În capul meu începuse deja răzmeriţa.

Atunci m-am hotărît, plîngînd amarnic în pernă, să-mi prefaţez cererea în căsătorie către Iris printr-o mărturisire care ar putea-o determina să găsească propunerea mea inacceptabilă.