© 2017 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6718-5

ISBN PDF: 978-973-46-6719-2

ISBN print: 978-973-46-6570-9

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DOINA RUŞTI este una dintre cele mai apreciate voci feminine ale literaturii contemporane. Tradusă în numeroase limbi, invitată la târguri şi evenimente internaţionale, s-a impus în special prin romanele cu tematică diversă şi construcţie solidă. Dintre acestea, amintim Zogru (2006, 2013) şi Fantoma din moară (2008), roman amplu despre comunismul românesc, distins cu Premiul pentru Proză al USR. Bestsellerul Manuscrisul fanariot (2015, 2016) a deschis seria ficţiunii istorice, în care se înscrie şi Mâţa Vinerii (2017). Lizoanca (apărut cu titlul Lizoanca la 11 ani în 2009) a fost recompensat cu Premiul „Ion Creangă“ al Academiei Române.

Doina Ruşti trăieşte în Bucureşti, este profesor universitar şi scenarist.

Pagină web: http://doinarusti.ro

I
11 ani

1

Mâna bărbatului îi apucase urechea şi câteva smocuri de păr şi-o trăgea acum printre ulucile gardului. Dar şi ea rezista din toate puterile, lipită de stâlpul de beton şi urlând:

— Dumnezeii mă-tii de bou, mânca-te-ar viermii mort, ce-ai, mă, cu mine? Fir-ai al dracu’ tu cu tat-tu şi cu mă-ta la un loc!

Bărbatul trase c-o zvâcnitură căpăţâna roşie, îmbibată de plâns, care se zbătea în gaura din gard, şi-i rase rapid un pumn în creştet. Apoi îi cuprinse gura între degete, ca într-un cleşte, şi, în sfârşit, o trase pe jumătate în iarba din curte.

— Futu-ţi naţia ta să-ţi fut! Eu te-am făcut, eu te omor, în pizda mă-tii de matracucă!

Lizoanca ridică ochii din iarbă la timp să vadă talpa adidasului care-o şi luă pe bombeu, oprindu-i fără veste respiraţia. Nu-şi simţea falca stângă, dar ştia că-i curg balele printre firele de pir. Din momentul ăsta mai urmau cinci-şase picioare şi, dacă făcea pe moarta, poate reuşea să scape. Îşi acoperi capul cu mâna liberă, în timp ce încerca s-o scoată pe cealaltă de sub ea, şi-ncepu să numere loviturile, una, două, trei, apoi mâna de fier a tatălui i se-nfipse-n ceafă şi-o şi ridică. Ea deschise ochii şi-i văzu vâna râmoasă care-i răscolea tâmpla. Era nebărbierit şi cu amândouă sprâncenele căzute pe ochi:

— Pe unde-ai umblat, fă, golanca dracului?!

O privi o clipă crunt, iar Lizoanca îi aruncă şi ea săgeţile otrăvite care îl enervau cel mai mult, două priviri ieşite din inima celui mai crâncen dispreţ.

— Aşa, uită-te la mine ca o bandită, că de-aia te-am făcut şi ţi-am dat în gură! Ce ţi-am făcut eu ţie, fă, de nu m-asculţi şi te caci pe cuvântul meu?

Ştia că cel mai bine ar fi fost să plângă cu capul în pământ, dar nu putea. În fundul gâtului îi crescuse deja un cap de balaur care abia aştepta să se repeadă şi să zdrobească între măsele capul duşmanului ei de moarte.

— Las-o, mă, Cristele, în pace! Las-o dracului, c-o omori!

Vocea maică-sii îi trecu sârmă dintr-o ureche în alta şi nu mai putu să se-abţină. C-o mişcare de şarpe, apucă între dinţi degetul gros al bărbatului şi strânse cu toată puterea. Omul urlă şi-şi obloji în palmă degetul muşcat, în timp ce Lizoanca ţâşni pe lângă el şi pe urmă pe lângă maică-sa, cu toată viteza, drept spre poarta de la drum, iar de-acolo, tot într-o fugă, pe lângă garduri.

La şcoală se opri să-şi evalueze pierderile. Îşi murdărise tenişii roz, care n-aveau nici două ceasuri de când îi primise. În rest nu era cine ştie ce. Falca-i era încă amorţită şi-o durea corpul, iar din lobul urechii i se prelingea puţin sânge. Îşi băgase boul ăla unghia.

N-apucă să-şi tragă sufletul, că din poarta şcolii o şi seceră o voce grea, ca o palmă:

— Ce e cu tine aici? De ce nu eşti la clasă?

Lizoanca o privi dintr-o parte pe femeia supărată, cu o faţă mototolită ca nişte chiloţi murdari.

— Nu ştii să dai bună ziua? Cum te cheamă şi la ce clasă eşti?

— Într-a IV-a, mormăi Lizoanca, hotărâtă să nu piardă prea mult timp cu maimuţoaica asta, care era o profesoară de pe la gimnaziu.

Însă femeia era o tanti foarte înfiptă.

— Nu eşti tu Niţă Eliza, de la domnul Preduică? Ce credeai, că nu ştiu cine eşti? Pentru că nu dai pe la şcoală cu săptămânile! Ţi s-a dus vestea de rea, nici părinţii nu mai au ce să-ţi facă!

Era gata s-o înşface, o privea de-aproape, puţin aplecată, şi, la un moment dat, îşi lăsă palma pe umărul ei, ameninţând-o direct:

— Ia să vii tu cu mine acum la cancelarie şi să vedem pe unde umbli şi ce faci…

Nu putea s-o lase să-şi termine fraza. Palma fierbinte a profesoarei o teroriza. Iar când auzi de cancelarie, îşi pierdu răbdarea, îşi ţuguie buzele şi-i trimise pe negândite un scuipat între ochi. Femeia se trase uşor în spate, iar ea o şi zbughi.

La prima uliţă se simţi salvată. De-acolo coborî fără grabă spre râpa din marginea satului, de unde se vedea şerpuind apa tulbure a Neajlovului. Satu Nou se împărţea în două: casele prin care colcăia lumea şi zona liberă de pe malul râului.

Lizoanca se opri înfiorată de aerul răcoros care urca din mâlul apei şi-şi trecu mâinile amândouă prin părul scurt şi murdar.

Din acest loc începea raiul ei. Se simţea uşurată de toate poverile. Mai ales când se uita peste apa clipitoare, cuprinzând dintr-o ochire tot traseul, de la Prundul lui Dudeanu până la salcia care acoperea văgăuna lor dragă.

Se lăsă pe vine şi-şi privi pantalonii murdăriţi cu motorină, de sub care-i ieşeau tenişii roz ca două bombonici tăvălite prin praf; apoi slobozi nişte chiţcăituri în ecoul văii.

Sub salcie stătea adăpostit pătuiagul din mal, o adâncitură săpată-n burta unei foste movile. Acolo dormeau încolăcite Goarna şi Nuţa. Strigătul Lizoancei nu pătrunsese însă în visul lor adânc, aşa că fetiţa se hotărî să coboare râpa, având grijă să nu-şi murdărească şi mai rău tenişii noi. Trebuia să treacă prin apă până pe malul celălalt şi n-avea deloc chef. Rămăsese aplecată în prundul râului, nehotărâtă dacă să se descalţe sau nu, când simţi nişte paşi apropiindu-se în fugă.

— Hei, Lizoanco, treci repede dincolo şi scoală-le pe-alea, că e tămbălău mare la Dudu!

Fetiţa îi aruncă o privire încruntată, fără să se urnească.

— Du-te, fă, că e venită televiziunea la Dudu!

Ajunsese acum în dreptul ei şi-şi dădea drumul pe buza malului. Lizoanca se ridică în sfârşit, dar continua să-l privească fără entuziasm. Era un băiat care terminase de doi ani gimnaziul şi pe care-l chema Titi, dar căruia toată lumea îi spunea Titoaşcă. Băiatul ăsta mereu îi poruncea – cum dădea cu ochii de ea, cum începea să ridice glasul, de parcă ar fi fost la cheremul lui. Iar Lizoanca detesta la culme să-i spună cineva ce are de făcut. Aşa că aruncă o privire dispreţuitoare spre pantalonii lui, care se ondulau în franjuri până la genunchi. Pe pulpă îi înflorise o bubă mare.

— De ce nu te mişti, fă? o-ntrebă şi-o şi-nşfăcă de moţul mititel, care abia i se ridicase din oasele pieptului.

Avea nişte degete de fier, pe care şi le-ncleşta de fiecare dată în locul cel mai dureros, din miezul ţâţei.

— Du-te, bă, în pizda mă-tii, lasă-mă-n pace, de bou!

Titoaşcă părea satisfăcut de faţa fiartă a Lizoancei, aşa că-şi mai foi niţel degetele:

— Îţi place, nu-i aşa?

Lizoanca îşi ridică piciorul şi vru să i-l înfigă în burtă, dar el îl prinse cu mâna liberă. Se pregătea să-i mai zică ceva, însă smocul de păr galben îi zbârnâi pe frunte şi Titoaşcă îşi întoarse din nou privirea spre laba mică din podul palmei.

— Ia uite, ai tenişi noi!

Aproape impresionat, îi dădu drumul.

— Ţi i-a dat Greblă, nu-i aşa?

Fetiţa rânji flatată că-i remarcase încălţările şi, fugitiv, îşi aduse aminte de mâinile lui Greblă ca două rămurele rahitice abia ieşite din iarnă, negre şi solzoase, ţinând între degete pantofiorii din cârpă roz.

— L-am văzut ieri, când a adus marfa de la Bucureşti, doi saci de papuci şi de tenişi chinezeşti! Ai fost la el azi-noapte?

— Î-hî.

Lizoanca se înmuiase de amintirea pantofilor, iar ochii i se mişcară repede de la Titoaşcă spre picioarele ei înnoite, care străluceau pe lângă labele lui, bandajate într-o pereche de adidaşi făcuţi zob.

Băiatul prinse momentul să facă pace. Îşi scoase o ţigară şi o-ndemnă cu o voce îmblânzită:

— Du-te la alea şi zi-le să se scoale că e bâlci mare la Dudu, la palatul lu’ Ciocan. Cică vine şi televiziunea. Pe bune!

O mai privi o dată, zâmbind cu o faţă care îi garanta că sunt prieteni buni, iar Lizoanca îşi scoase în fine tenişii roz şi trecu apa până la salcie.

2

Stăteau toţi patru şi priveau de pe acoperişul depozitului de materiale de construcţii, care era cel mai înalt obiectiv din zonă. Alergaseră cu sufletul la gură şi se căţăraseră în cel mai bun loc, de unde se vedea totul ca-n palmă.

Lizoanca stătea într-o margine, cu obrazul aproape lipit de umărul Nuţei. Dincolo de aceasta trona Goarna, pe care o auzea dând claxoane din când în când cu glasul ei amplu, care ajungea până-n capul satului, chiar şi când vorbea normal. Goarna, pe care de fapt o chema Cornica, era de-o vârstă cu Titoaşcă, dar părea mai mare decât el. Înaltă şi cu nişte palme cât paletele de bătut covoare, impunea respect oricui, nu numai lui Titoaşcă, iar Lizoanca se uita la ea ca la Armata Salvării; căci Goarna era fiinţa care-o scosese din curtea casei şi-i arătase drumul. Pentru ea şi-ar fi dat şi viaţa.

În urmă cu trei ani, Lizoanca era deznădăjduită şi fără nicio speranţă. Intrase-ntr-a treia fără să rămână repetentă, într-o viteză care-i rupea visurile. Mergea dimineaţa la şcoală şi stătea în banca ei, care era prima de lângă uşă. Îi plăcea să-şi ţină o mână în buzunarul puloveraşului alb şi să frece cu buricele degetelor creasta tivului pitit acolo ca un gărduleţ întărit cu fir tare. Preduică trecea din când în când pe lângă ea şi-i făcea semn cu sprânceana să-şi scoată mâna din buzunar, iar ei îi venea foarte greu să-l asculte, totuşi nu se revolta, nu protesta, nu zicea nimic, chiar zâmbea uneori, în timp ce-şi urnea cu greu mâna aninată încă vreo câteva secunde de buza buzunărelului alb. La şcoală era ca-n pauză. Stătea în bancă şi mai mormăia când era cazul, mâzgălea marginea caietului şi scria apăsat, cu litere inegale, câte ceva din ce spunea Preduică. Venea până în dreptul ei şi-o-ndemna, aplecându-se:

— Scrie şi tu, Eliza, haide, toată lumea să scrie de la capăt de rând, cu literă mare!

În fine, dimineţile de la şcoală erau ca nişte recreaţii în viaţa ei zbuciumată, care începea abia după ce ajungea acasă. N-apuca niciodată să se dezmeticească, pentru că, de cum intra pe uşă, tatăl ei o şi lua în primire. Mai ales el, deşi nici maică-sa nu era mai brează. Amândoi urlau ca demenţii: Du-te să iei o sticlă de ţuică de la Greblă! Hai, fă, mişcă-te-n pizda mă-tii! Or, Lizoancei nu doar că nu-i plăcea s-o trimită undeva ori s-o pună să facă ceva, ci era şi mai rău: i se urca sângele în creştetul capului şi-i venea să-i taie bucăţele mărunte pe amândoi părinţii ei. Nu pentru lucruri mari. Era suficient să bombăne şi să-i arunce o privire scurtă tatălui ei, că lui îi şi sărea ţandăra. Se ridica la iuţeală de pe pat ori de pe scaun şi – jart-jart! – îi şi rădea două labe, una după alta, încât se ducea ca bezmetica până-n perete, până-n uşă şi, cu cât se lovea mai tare, cu atât îi venea mai abitir să-l omoare pe nemernicul ăla, faţă de care nu mai avea de multă vreme niciun sentiment filial. O bătea şi când nu făcea nimic. Dacă o vedea cu nasul în cartea de aritmetică ori stând pe prispă cu mâna-n falcă, lua imediat foc:

— Scoală, fă, de-aici, nu mai sta, futu-ţi morţii mă-tii, că-ţi stă norocul!

Cam în momentele de genul ăsta, când nu era încă vorba despre bătaie, venea şi maică-sa, care o enerva şi mai mult, cu glasul ei miorlăit, de parcă i-ar fi vrut binele:

— Scoală, mă, mamă, n-auzi ce-ţi spune tata, scoală şi du-te-n grădină să vezi ce face porcul ăla şi bagă raţele în coteţ!

Vocea ei prefăcută, gata să se alieze cu el, o enerva şi mai tare, ca şi cum ea ar fi fost de partea lui, deşi o bătea şi pe ea tot aşa, din senin, şi-o dădea cu capul de toţi pereţii, încât o auzea lumea urlând tocmai din valea râului ori chiar de la Dudu. Şi aşa, bătută, se ridica de lângă prag, îşi lua repede în picioare terfelogii pierduţi în timpul încleştării şi se miorlăia din nou, ca şi când nu s-ar fi-ntâmplat nimic:

— Hai, măi, mamă, du-te să-i aduci lu’ tata o farfurie de ciorbă!

După una dintre bătăile obişnuite, apăruse Goarna. O ştia din vedere şi-i era şi cam frică de ea, mai ales de palmele ei mari şi roşii, pe care şi le vântura pe măsură ce da drumul unei voci făcute să pătrundă şi-n gaură de şarpe.

— Ce e, fă, iar ţi-a umflat ăla botu’?

Şi pentru că ea continuă să plângă cu sughiţuri, Goarna se aşeză alături, pe rondul de flori pus de primărie, şi-începu să-i povestească:

— Păi, ce crezi, că vine cineva să te scape de căpcăun!? Nu vine nimenea! Tu trebuie să pleci şi să-ţi faci pârtie printre oameni. Îl bagi în pizda mă-sii de dobitoc şi te cari! Cum unde? Păi, ai idee ce mare e lumea asta?

Vorbea mişcându-şi palmele grele ca ventilatorul din prăvălia lui Greblă, iar vocea ei îi pătrundea pe o sută de coridoare deodată, pe toate canalele înguste de care ştia numai ea şi care îi irigau sufletul.

Chiar în noaptea aia a dormit în pătuiagul de sub salcie, unde ajungea mirosul de mâl în valuri calde. A doua zi s-a dus la şcoală, unde n-a-ntrebat-o nimeni nimic, deşi nu avea nici cărţi, nici caiete, nici măcar un creion de scris. Iar când a terminat orele, s-a-ndreptat glonţ spre casă. Cristel stătea în curte şi, spre mirarea ei, era destul de calm:

— Du-te, mă, tată şi ia-mi şi mie un pachet de ţigări de la Greblă.

În mod normal s-ar fi dus, nu-i vorbise urât, n-o-mbrâncise, nu părea cu capsa pusă. Dar chiar atunci a apărut şi maică-sa de prin fundul curţii:

— Păi, bine, măi, mamă, ai dormit la mă-ta-mare fără să ştim noi nimic!? Când te mai duci la ea să ne spui şi nouă! Cum de ce, nu trebuie să ştim şi noi pe unde umbli?

Vreo lună tot credeau că ea se duce în capul satului, la bunică-sa, care era mama căpcăunului, cu nimic mai brează decât el, şi unde ei nu călcau decât din joi în Paşte. Apoi a venit frigul. Goarna a luat-o cu ea prin sat, pe la diverşi prieteni de-ai ei, unde înnoptau uneori toţi patru, ea, Titoaşcă, Goarna şi Nuţa, ori numai câte unul, după caz. Dar cel mai bine le era când erau toţi patru, ca acum, privind de pe acoperişul depozitului marele spectacol de la palatul ţigănesc.

În faţa casei lui Ciocan era adunată lume ca la circ, poliţie, iar nişte fete se fâţâiau cu microfonul în mână. De pe partea cealaltă a drumului, urcat şi el pe gardul casei, Greblă privea ca toată lumea, iar mai sus, pe stâlpul de beton, era cocoţat Pădureanu, care fluiera din când în când şi dădea câte un chiot, ca la nuntă.

— Unde aţi ascuns copiii, domnule Ciocan? întreba poliţistul, cu şapca trasă şmechereşte pe-un ochi şi prefăcându-se că nu observă camera de filmat.

— Nu i-am ascuns, domnu’ Vică! Copiii e plecaţi la Bucureşti, la rude.

Bulibaşa stătea în poartă, îmbrăcat în costum nou şi cu pălărie neagră de-o jumătate de metru.

— Dar aţi făcut pregătiri de nuntă, nu-i aşa?

Vocea subţirică a reporterei se ridică până la acoperişul magaziei, iar Titoaşcă izbucni în râs:

— Bă, ce nemâncată e gagica!

Lângă el stătea Goarna, abia sculată din somn, cu ochii încă umflaţi şi gâtul pârjolit:

— Taci, bă, din gură! Ai arde-o tu!

Titoaşcă vru să răspundă, dar din măruntaiele palatului cu turnuleţe se auzi un urlet de câine beteag. Toată lumea se uită într-acolo. Pe balconul alb şi împodobit cu ghirlande de ipsos ieşise cea mai bătrână ţigancă a clanului, pe care o ştia tot satul numai după voce. I se zicea Arţuria şi ieşea din când în când la ferestre ori la unul dintre balcoane, urlând şi blestemând într-o limbă pe care n-o înţelegeau nici ţiganii. Ca şi acum, când glasul ei rupse urechile lumii. Ca la comandă, din curţile vecine se auziră alte voci şi o mână de femei ieşiră văicărindu-se şi ridicându-şi fustele largi şi colorate. Camerele de luat vederi se mutară rapid de la poliţist spre ţigăncile care urlau din toţi rărunchii, încât nu se mai înţelegea despre ce e vorba.

— Hai şi noi jos!

Lizoanca se ridică, pentru că era prea departe de vâlvătaia lumii, şi-şi dădu drumul pe partea înclinată a acoperişului până la parul gros, proptit în căpriorii depozitului, care altfel ar fi căzut de mult.

Bulibaşa vorbea într-un microfon, spunând cu durere:

— Nu se poate, domnişoară, să veniţi aşa peste noi, n-am omorât pe nimeni, n-am făcut la nimenea rău, noi respectăm legile noastre şi-atât.

Lizoanca intrase pe sub mâna reporterei şi căsca acum gura la brăţara ei galbenă pe care era încrustat cuvântul love.

— Este adevărat că cei doi copii pe care i-aţi căsătorit nu au nici 11 ani?

Bulibaşa o privi cu ură şi apoi răspunse cât putu de calm:

— Mama mea m-a făcut când nu-mplinise 10 ani. Şi? Sunt eu mai prost decât dumneata? Uită-te la mine: sunt bulibaşă şi n-am făcut în viaţa mea puşcărie sau altele. Nici la spital n-am fost!

Reportera îşi lăsă în sfârşit ochii în jos şi dădu de Lizoanca. Un zâmbet mic îi scăpă spre fetiţa cu părul încâlcit, ca şi cum ar fi trecut prin nenumărate lupte, apoi se adună şi-l întrebă din nou pe ţiganul supărat:

— Sunteţi conştient că încălcaţi drepturile copilului?

— Care drepturi, mămico?

— De exemplu, dreptul de a merge la şcoală!

Bulibaşa se lumină repede:

— Păi, noi îi lăsăm la şcoală! Cum să nu! Am un băiat care-a terminat facultatea! Cum să nu-i lăsăm la şcoală?!

— Dacă îi obligaţi să se căsătorească de la 11 ani, cum să mai meargă şi la şcoală?!

— Merge. Merge, fata tatii, cum să nu meargă? Păi, ce credeţi că suntem noi? Ei au viaţa lor mai-nainte, atâta că vrem să aibă şi-o ordine, nu-i obligă nimeni la nimic. Decât că ne ţinem de obiceiurile noastre şi atâta tot.

Reportera se întoarse brusc şi, schimbându-şi faţa, începu să turuie ca o cloşcă:

— Lucrurile nu par să se liniştească prea repede. Poliţia şi Protecţia Copilului nu pot să intervină încă, mai ales că cei doi minori se pare că au părăsit de mult localitatea Dudu.

Câţiva paşi mai încolo, Greblă dădea şi el un interviu la altă televiziune, iar Lizoanca se apropie tiptil, să audă ce spune.

— Pentru că sunt ţigani, domnişoară… Apoi, corectându-se repede, adăugă: adică de etnie rromă, cum îşi zic acum.

— La români nu cunoaşteţi cazuri de căsătorii la vârste aşa de fragede?

— Nu! Nici vorbă!

Greblă îşi strânsese buzele şi era gata să continue explicaţia când dădu cu privirea de Lizoanca. Aceasta râdea cu gura pân’ la urechi. Bărbatul rămase cu ochii lipiţi de ea, detectându-i rapid toate micile modificări de pe feţişoară; îi văzu imediat urechea însângerată şi falca înroşită şi-şi dădu seama că iar o bătuse taică-său. Un gând vinovat îi trecu vijelios prin dreptul frunţii, apoi îşi aduse aminte că era în mijlocul unui interviu.

— Nu ştiu, domnişoară! Ce ştiu eu? Sunt comerciant aici-şa, în sat! Toată ziua sunt plecat la marfă, la una, la alta. Nu ştiu eu! Întrebaţi pe alţii, care ştie.

Reportera, obişnuită cu astfel de răspunsuri, se şi răsuci în căutarea altei surse, fără să se mai preocupe de Greblă, care se făcuse roşu ca macul.

Lizoanca râdea mai departe, privind în urma bărbatului, care se îndrepta acum spre magazin. Pe deasupra lumii se auzi un strigăt ca de trompetă şi fata ştiu imediat că era timpul s-o şteargă. În susul drumului se vedea silueta tatălui ei, cu şepcuţa verde, Golden Brau, dată pe ceafă.

3

Ion Greblă intră în magazin încălzit de gânduri care nici măcar nu erau întregi, ci doar jumătăţi şi sferturi, încropite la repezeală. În spatele tejghelei, vânzătoarea mângâia cu două degete o ţigară pe care spera s-o fumeze după ce pleca el de-acolo. În mod normal i-ar fi zis las-o, dă-o dracu’, c-o fumezi după program, dar de data asta era încă asediat de firimiturile lui de gânduri. Greblă trase aer în piept şi vru să privească pe geam, să vadă ce se mai întâmplă afară, însă se trezi faţă-n faţă cu Cristel, căruia lumea îi spunea Moldoveanu. Tresări o clipă, iar Cristel duse repede un deget la chipiul verde. Era o şepcuţă care-i acoperea doar scăfârlia, dar cu un cozoroc destul de mare, ţeapăn şi lăcuit ca un cioc de raţă.

— Să trăieşti, Ionele!

Şi cum Greblă zâmbi cam stingherit, Moldoveanu continuă, mai mult ca să restabilească legătura:

— Ce e, mă, aici, îşi însoară ţiganii copiii?

Iar mai încet, aproape confidenţial, i se adresă vânzătoarei:

— Dă-mi şi mie un pachet de Carpaţi şi-o bere.

Greblă mormăi ceva şi, în timp ce întindea mâna după o sticlă de jumătate, îl întrebă fără să-l privească:

— Ce mai face, măi, Cristele, fata aia a ta? Se aude că-i dai bătaie la greu.

Moldoveanu plăti fără grabă, gândindu-se la suma rămasă şi la pachetele de ţigări pe care şi le mai putea cumpăra, apoi explică privindu-l pe Greblă drept în ochi:

— Abia săptămâna viitoare mă duc din nou la muncă. Începem o vilă la Mihăileşti, nu mare, ceva de-o lună jumate. Să vedem ce-o ieşi.

— Ei, dar mai câştigă şi nevastă-ta pe la piaţă, plus alocaţiile copiilor…

— Ce alocaţii?!

Cristel îl privi mâhnit şi aproape imputător.

— Ăla, ăl mic, mai are două luni şi face doi ani, aşa că se duce dracu’ ajutorul, iar după fată – mai bine să nu mai vorbim; uite-i, ăştia de-i văzuşi aici: i-am luat ieri şi s-au şi dus.

— Da. E mai mare beleaua să ai copii.

Greblă rosti cuvintele cu toată convingerea, regretând că-l întrebase de bătaie, însă Cristel îşi aduse aminte brusc şi adăugă cu tonul său mai mult didactic decât binevoitor:

— Fata aia a mea e o panaramă! O bat şi, cu cât o bat, e mai a dracu’. Nu-nţelege nimica.

— Şi băiatu-ăl mare?

— Barem de la ăla nu mai ştiu nimic de trei ani!

Greblă oftă şi-i întinse sticla de bere, apoi spuse cu voce moale:

— S-aude că l-ar fi prins gaborii acolo, în Spania, şi l-ar fi băgat la zdup.

— Ei, se descurcă el!

Şi în timp ce Moldoveanu se îndrepta alene spre masa de plastic din faţa magazinului, Greblă se strecură şi el prin spatele tejghelei spre cealaltă cameră, închizând grijuliu uşa albă, acoperită cu o perdea de molton.

Nu-şi dădea seama dacă Moldoveanu ştia ce face Lizoanca, dar mai degrabă era pe dinafară. Greblă se aşeză pe scaunul din dreptul ferestrei, printre lăzile de bere şi Fanta. Strada se cam golise. Mai erau câteva ţigănci bătrâne şi reportera care îi luase interviul, o spălăcită cu părul strâns într-un pămătuf pe ceafă. Acum stătea de vorbă cu Sanitara, care făcuse spume la gură tot trăncănind.

Îi părea rău de Lizoanca. Era chiar ceva mai mult. Felul în care îl privea îl dădea gata: avea o uitătură de om matur, ca şi cum l-ar fi avut în palmă. Mai ales acum era copleşit, când încă era vie amintirea nopţii trecute. El stătuse un timp băgat în pat şi cu veioza aprinsă, atent la toate zgomotele curţii, la scârţâitul porţii ori la fâşâitul hainelor, la paşii care, oricât de atenţi, tot ar fi mişcat pietrişul de pe alee. Când Lizoanca a deschis uşa, pe Greblă l-a săgetat până-n creier. O văzuse intrând repede, iar din câţiva paşi se şi aşezase pe marginea patului. Îl privea râzând, mişcându-şi ochii în toate părţile şi vorbind în acelaşi timp, cu o voce groasă şi bombănită care îl înfiorează chiar şi acum, când şi-o aduce aminte. Era ceva în toată atitudinea ei care îi amorţea creierul şi-i lega la ţăruş planurile, făcând să iasă din fundul lumilor sale o dorinţă fără paznici şi fără Dumnezeu. Dar abia noaptea trecută o întrebase ceea ce voia s-o întrebe de mai multe luni:

— Câţi ani ai?

Vocea ei sigură şi cam supărată îi intrase în spirala urechii ca o îngheţată topită:

— Sunt într-a patra, da’ am rămas un an repetentă.

Într-a patra către a cincea; vasăzică, 11 ani. A avut şi el vârsta asta, îşi aduce aminte, acum exact 25 de ani, când aici, chiar în dreptul casei lor, se termina Satu Nou şi cinci sute de metri mai încolo începea Dudu. Acum locul ăla viran dintre sate nici nu mai există. Şi-au făcut ţiganii case pe el şi poate că ăsta a şi fost norocul lui, să scape de sentimentul acut că se afla în afara lumii. Palatele ţiganilor, cu acoperişuri argintate şi cu turnuleţe ascuţite, au umplut câmpul, încât dimineţile, când iese din curte, i se pare că se află într-un film pentru copii.

Dar când avea el 11 ani, atunci totul arăta altfel. Ieşea din casă şi privea miriştea, cerul şi şoseaua pustie şi i se părea că a fost uitat la capătul lumii.